Trócsányi Sára
Az adatvédelmi biztos szerepe az információs kárpótlásban

A jogállamiság alapvető kritériuma, hogy az államhatalomnak meghatározott normák között kell működnie, és ezt az államhatalom által kialakított önellenőrző-mechanizmusok működtetésével is elő kell segíteni. E koncepcióba illeszthető be az országgyűlési biztos jogintézménye is, amelyet, - ombudsman elnevezéssel - először az 1809-es svéd alkotmány vezetett be. Az említett demokratikus állami hatalomgyakorlás esetében ugyanis politikai közérdek az államhatalom ellenőrzése és az állampolgár, illetőleg az állam viszonyában az utóbbi számára hatékony védelem megteremtése.
Az egyén és a közhatalom leggyakoribb konfliktus helyzete, illetve ennek veszélye leginkább a közigazgatás területén jelentkezik, tekintve, hogy a közigazgatási szervezeti rendszer meghatározó szereppel bír a központi politikai és állami döntések végrehajtásában és az ezzel összefüggő „eredmény-orientáltság” a törvényességi szempontok háttérbe szorulásának veszélyét rejti magában.
Az országgyűlési biztos intézményének jelentőségét külön emeli, hogy a közigazgatás hatáskörének erőteljes növekedése egyben az állampolgárok jogainak fokozott védelmét igényli, ez pedig nem valósítható meg megnyugtatóan az un. „rendes” ellenőrzési-jogorvoslati eszközökkel (pl. az igazgatáson belüli jogorvoslati lehetőségek). Még a legjobb belső kontroll esetében is szükséges ugyanis az igazgatási hierarchiától független, külső szervek ellenőrzési jogkörének biztosítása. Ezt a célt elsődlegesen a közigazgatás működése feletti bírói felülvizsgálat lehetővé tétele szolgálja.
A bírói felülvizsgálat azonban természetéből adódóan még akkor is korlátozott, ha körét egyébként általános jelleggel vonják meg. Nem mutat túl a hatályos jogon, vagyis nem alkalmas az alkotmányos jogok sérelmének orvoslására, ha a visszásságot maga a jogszabály okozza. Lényeges korlátja továbbá, hogy a bíróságok nem saját kezdeményezésükre végzik ellenőrzési tevékenységüket.
Az államhatalom önellenőrző mechanizmusai vázolt fogyatékosságainak kiküszöbölésére, az alkotmányos jogok védelmét szolgáló garanciák kiegészítésére, valamint a parlament igazgatás feletti ellenőrző funkciójának megerősítésére a polgári demokráciákban hathatós eszköznek bizonyult a parlamenthez kapcsolódó, igazgatástól és bíróságoktól független országgyűlési biztosi intézmény. Erre figyelemmel hívta életre az említett jogintézményt az alkotmány.
A törvény szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, az ennek során hozott intézkedése, illetőleg annak elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn.
Az un. közszolgáltatást végző (pl. egészségügyi, szociális ellátás stb.) szervek tevékenysége nem minősíthető hagyományos értelemben hatósági működésnek, ugyanakkor e szolgáltatások jelentősen érintik az alkotmányos jogokat. Erre figyelemmel az országgyűlési biztoshoz való fordulás lehetőségét - az egyéb törvényi feltételek fennállása esetén - e szervek eljárása (mulasztása) által előidézett alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság felmerülése esetén is indokolt volt biztosítani.
Tekintve, hogy az országgyűlési biztos intézménye az alkotmányos jogok védelmének rendkívüli jogvédelmi eszköze, a fellépése iránti kérelemnek csak akkor lehet helye, ha az érintett a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve nincs számára jogorvoslati lehetőség biztosítva. Az alkotmányos jogok védelme kiemelkedő jelentőségére tekintettel a javaslat a hivatalból való eljárás lehetőségét is megadja az országgyűlési biztosnak.
Az országgyűlési biztos a visszásság feltárása esetén a fennálló helyzetet érdemben módosító intézkedés megtételére nem jogosult. (Nincs joga pl. a sérelmes határozatot módosítani, hatályon kívül helyezni stb.) Fellépésének személyes tekintélye és a nyilvánosság ad kellő nyomatékot.
Ha az országgyűlési biztos álláspontja szerint a visszásság fennáll, annak orvoslására ajánlást tehet a visszásságot előidéző szerv felügyeleti szervének. Egyidejűleg az érintett szervet is tájékoztatnia kell, hiszen arról, hogy valamely ügy az országgyűlési biztos elé került és ő adott intézkedést foganatosít, ezzel kapcsolatban az érintettek - a panaszos és a hatóság - tájékoztatása garanciális követelmény. Ehelyett - ha a rendelkezésre álló adatok alapján a visszásságot az előidéző szerv saját hatáskörében meg tudja szüntetni -, az országgyűlési biztos kezdeményezheti az érintett szerv vezetőjénél a visszásság orvoslását.
Az adatvédelmi biztosra az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló törvény rendelkezéseit kell alkalmazni. Ennek megfelelően eljárása során ajánlást tesz a tapasztalt visszásság megszüntetésére az azt előidézőnek vagy felügyeleti szervének, az Alkotmánybírósághoz fordulhat, törvényességi vagy ügyészi óvást, felelősségre vonást kezdeményezhet, jogi szabályozásra tesz javaslatot, tájékoztatja az ügyről az Országgyűlést.
A biztos feladata tehát a jogvédelem, közelebbről az alkotmányos jogok védelme. Ez a jogvédelem azonban más, mint a bírósági jogvédelem, mivel nem formális, hanem a parlamenti kontrollhoz hasonló jellegű.
Sólyom László az országgyűlési biztosok közötti különbség két lényeges vonását emeli ki. Az egyik, hogy az általános ombudsman és az adatvédelmi biztos intézményének kialakítása külön szálon futott, s a szubszidiáriusan alkalmazandó „közös” törvény ellenére az eltérés fennmaradt. A másik lényeges körülmény, hogy mivel kezdetben az állampolgári jogok szószólójának pontos beillesztése az alkotmányos garanciák rendszerébe elmaradt, sőt az Alkotmány, majd az általános törvény még a hatásköri alapkategória, az „alkotmányos visszásság” tartalmi kitöltését is az ombudsman gyakorlatára hagyta, ez az illeszkedés spontán alakult, s más eredményre vezetett az adatvédelmi biztosnál, mint az általános ombudsmannál.
Az országgyűlési biztosok működése sok tekintetben az alapjogi bíráskodás hiánya miatti űrt tölti be. Az elbírált esetek és az értelmezés sokszor általános megfogalmazása egyfajta absztrakt kazuisztikához vezetett. Fennáll annak esélye, hogy ez az értelmezés idővel joggá válik, hogy beépül a joggyakorlatba – különösen az adatvédelmi biztos esetében, ahol ezt az általa védett alapjogok behatárolt köre és kellő törvényi szabályozottsága is elősegíti – véli Sólyom a hivatkozott tanulmányban.
Az adatvédelmi biztos hivatalát önképe, valamint az érvényesítendő alkotmányos doktrínák jellege alapján - bár némileg kései - rendszerváltó intézményként definiálta az első adatvédelmi biztos. Működése, az alkotmányos jogfejlesztés más intézményeihez hasonlóan, arra adhat példát, hogy a szabadelvű jogállam, azaz a rendszerváltás valóságos tartalma független lehet a politika napi értékeitől még egy olyan felhevültebb közéleti klímában is, mely valószínűleg törvényszerű velejárója az alapvető társadalmi változásoknak.
Miközben úgyszólván minden, a biztos által vizsgált eset valamiképpen kapcsolatban áll a jogállam építésével, az ügyek jól körülhatárolható csoportjának közvetlen tárgya is az átmenet. A rendszerváltó alkotmányosság alig megoldható jogalkalmazási nehézségeket vet fel. Ezeknek az ügyeknek közös sajátosságuk, hogy bizonyos mértékben inadekvát válaszok fogalmazódnak meg olyan kérdésekre, melyekre a modern alkotmányosságnak nem is lehetnek pontos válaszai. Az állampárt-pártállam hatalmi gyakorlata, amely nem volt tekintettel a közjog alapértékeire, csak korlátozottan értelmezhető a jogállami technikákkal.
Mindezek is indokolják, hogy szükséges volt, hogy valaki felvállalja az információs kárpótlás kérdésének képviseletét, még akkor is, ha az jogi eszközökkel nem fejezhető ki és mint ilyen, nehéz lenne rá vonatkoztatható hatáskört megállapítani. A biztoshoz forduló indítványozók is felfogták ennek a jelentőségét és indítványaikkal tulajdonképpen ők segítették elő a történeti adatvédelem joggyakorlatának kialakulását. Az adatvédelmi biztos – talán a közjogi forradalom iránti tiszteletből, talán az alkotmányosság iránti felelősségtől vezérelve – magára vette az „információs kárpótlás biztosa” feladatát is, mellyel nemcsak az aktuális információs jogok érvényesülésének, hanem a történeti adatvédelem és információszabadság védelmezője is lett.
Mit tartalmaz tehát az információs kárpótlás elve? Két fogalom együttesét. Információt és kárpótlást.
Információ minden, ami életünkről, környezetünkről, barátainkról, vagy magunkról szól - minden adat, ami emberi ésszel és a technika segítségével megszerezhető. Nem szükséges hozzá sem az, hogy igaz legyen, sem az hogy hihető legyen, sem az, hogy egyáltalán felfogható legyen.
A kárpótlás valamivel megfoghatóbb, noha ezt a fogalmat a jog nem ismeri. A jog kártérítést és kártalanítást ismer. Ezek lényege röviden úgy foglalható össze, hogy egyszeri törvényes, jogszerű beavatkozás a kialakult viszonyokba annak érdekében, hogy egy korábbi helyzetet helyreállítson. Jogalapja az, hogy a fennálló viszonyok valamilyen károkozás útján jöttek létre. Kártalanítás illeti meg a sértettet, ha kára jogszerűen keletkezett és kártérítés, ha jogellenesen. A kárenyhítési kötelezettség azonban mindkét felet terheli. Ez az a pont ahol az információs kárpótlás különbözik a materiális kár megtérítésétől, vagy pótlásától. Az állam működéséről szóló információk eltitkolása, a polgárokról való tisztességtelen célú adatgyűjtés kapcsán előállott kár esetén a sértett fél – a polgár – nem tud a kárenyhítésben részt venni. Ezért egyoldalú, de nehezen kikövetelhető kötelessége (lenne) az államnak, hogy az érintetteknek lehetővé tegye, hogy sorsuk eddig ismeretlen részleteit megismerhessék. Ebben az esetben mindenki érintett - mindannyian akik hosszabb, vagy rövidebb időt a népi demokráciában kényszerültünk élni. A megszállás évtizedeit felváltó jogállamnak erkölcsi kötelessége volna, hogy ismertesse polgáraival saját történelmüket, vagy legalább lehetőséget teremtsen annak megismerésére - feltéve, hogy nem a bukott rendszerrel, hanem az állammal kíván folytonosságot vállalni. Ez az információs kárpótlás.
Az adatvédelmi biztosnak az információs kárpótlás megvalósítása érdekében kifejtett tevékenységét esetjogán keresztül kívánjuk bemutatni.

1. A Yad Vashem-ügy
A bemutatandó ügyek közül ez volt az egyetlen, mely sem témájában, sem érintettjei által nem kapcsolódott a napi politikához. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ne okozott volna az adatvédelmi biztos álláspontja és megfogalmazott ajánlása a kutatók körében vihart.
Egy történész a biztos állásfoglalását kérte a magyar zsidó Holocaust történetével kapcsolatos kutatói munkája, közelebbről a személyes adatokat tartalmazó iratok mikrofilmre vétele és a jeruzsálemi Yad Vashem Archívum számára történő átadása tárgyában. A Yad Vashem Archívum igazgatója a biztos kérdésére kifejtette, hogy a Holocaust mártírjai és hősei emlékét őrző hatóság feladatait meghatározó törvény szerint egyik elsődleges feladatuk a náci korszak zsidóüldözéseire vonatkozó összes dokumentum összegyűjtése és az összes üldözött zsidó nevének felvétele.
A panaszos beadványában hivatkozott kutatásának tárgya a fenti témakörben keletkezett 1938-1945 közötti iratanyag, valamint az azzal összefüggő 1945 utáni peres és peren kívüli (elsősorban népbírósági) iratanyag. A Yad Vashem Archívum megbízásából folyó kutatás keretében - a panaszos tájékoztatása szerint - 1995 első felétől kezdve intenzív forrásfeltáró munka folyik, más kutatók bevonásával, melynek során a kutatók „több ezer oldalról kértek, illetve kaptak” mikrofilm-másolatot. A kutatók e tevékenységét a Belügyminisztérium Történeti Irattárának, valamint Budapest Főváros Levéltárának vezetői támogatták, a Magyar Országos Levéltár és „egyes vidéki levéltárak” azonban nem.
Egyes társadalomtudósok - elsősorban történészek - között tapasztalható az a nézet, mely szerint a világszerte terjedő új adatvédelmi szabályozás a személyiségi jogok abszolutizálásához vezet, s ennek érvényesülése ellehetetleníti a legújabb kori történelmi kutatásokat.
A két alapjog versengéséből adódó kényszerű kölcsönös korlátozás azonban csakis addig terjedhet, amíg azt a jogok kölcsönös érvényesülése szükségessé teszi, és nem csorbíthatja egyik alkotmányos jog lényeges tartalmát sem. Ebből adódóan az egymást korlátozó alapjogok közötti alkotmányos határok megállapítása a jogalkotás és jogalkalmazás terén egyaránt szükséges.
A tudományos élet szabadsága, s benne a tudományos kutatás szabadsága általános jogán túlmenően a történettudományi kutatások folytatásához és eredményeinek publikálásához sajátos társadalmi érdek, a múlt feltárásának, megismerésének és a társadalmi önismeret fejlesztésének érdeke fűződik. Azonban az ilyen kutatások alanyait, a történelmi események résztvevőit is megilleti életükben az információs önrendelkezés joga, haláluk után pedig érvényesül a kegyeleti jog, amit a levéltári kutatási szabályok általános, nemzetközileg elfogadott mértékű védelmi időhatárokkal biztosítanak.
Az információs kárpótlás érvényre juttatásához – amint látható – több alkotmányos jog ütköztetésén keresztül visz az út. A kutatási érdek és a személyes adatok védelmének konfliktusában azonban a biztos – törvényben előírt feladatai okán – csak az utóbbi érdekében léphet fel.
A társadalomtudományi tevékenység akár alapkutatás-, akár alkalmazott kutatás jellegű, akár magát a tudományos megismerést szolgáló, alanyainak önrendelkezését nemcsak törvényi kötelezettségként, hanem alapértékként és etikai normaként kell a kutatónak elfogadnia mint saját kutatói szabadságát korlátozó tényezőt. Abban számos kutató és kutatóhely egyetért, hogy a Holocaust tényeinek feltárása és megismertetése történelmi kötelesség. Azonban a tények feltárása nem jelentheti az áldozatok és a lehetséges túlélők személyiségi jogainak figyelmen kívül hagyását, adataik nyilvánosságra hozatalát, bárki számára hozzáférhetővé tételét.
A zsidóüldözésekkel kapcsolatos dokumentumok adatai által érintettek száma (hozzátartozóikat, családjukat is számítva) százezres nagyságrendet jelent. A dokumentumokban szereplő - a zsidóüldözésekkel összefüggő - személyes adatok szinte teljes köre az adatvédelmi törvény – már ismertetett – fogalmi rendszere alapján érzékenynek tekinthető. Ha a zsidó származás vagy vallásos meggyőződés kétséget kizáróan nem is állapítható meg az iratokban szereplő áldozatok, üldözöttek, illetve hátrányt szenvedettek mindegyikénél (az iratokban szereplők között lehetnek egyes, lelkiismereti alapon a zsidókkal szolidaritást vállaló, az üldözötteket mentő, sőt egyszerűen tévedés áldozatául eső emberek, akik osztoztak zsidó honfitársaik sorsában), mégis a zsidóüldözésekkel összefüggésben az üldözöttekre vonatkozó legtöbb adat vagy következtetés szenzitív adatnak tekinthető.
A szenzitív adatok körét bővítik az egészségi állapotra vonatkozó (például a mentesítési kérelmekhez csatolt igazolásokban található) adatok is.
A vizsgált eset - az adatkezelés tömeges jellege mellett - több sajátosságot is mutat, részben a külföldi fogadó fél kutatási céljai miatt, részben az élő és elhunyt érintettek elkülönítésének nehézségei miatt. Ezen túlmenően nehezen megoldható a külföldön történő adatkezelés - ezen belül a másodlagos adattovábbítás, a hozzáférhetőség, a publikálás - ellenőrzése, az érintettek jogainak érvényesítése, az esetleges visszaélések felderítése és szankcionálása.
A biztosi vizsgálat a szóban forgó személyes adatok kiadhatóságával kapcsolatban annak megállapítására irányult, hogy vélhetően élő személyek adatairól van-e szó és az adattovábbításhoz rendelkezik-e az adatok jelenlegi kezelője, a Magyar Országos Levéltár az érintettek (hozzátartozóik, örököseik) írásbeli vagy más módon kinyilvánított beleegyezésével, valamint van-e törvényi felhatalmazás az adatokat tartalmazó iratok kiadására, mivel azt is figyelembe kell venni, hogy a szóban forgó dokumentumokban nemcsak az abban nevesített személyekre, hanem azonosítható hozzátartozóikra, családjukra, túlélő rokonaikra, leszármazottaikra is vonatkozó adatok találhatók, illetve következtetések vonhatók le.
Hogy a biztos fenti aggodalma mennyire nem volt megalapozatlan, azt az is bizonyítja, hogy a Yad Vashem Archívum honlapján működő keresőprogramba akár találomra beírt gyakori magyar vezetéknévhez gyakori férfi és női nevet illesztve megkaphatjuk az áldozatok adatait. A program azonban kiadja az elhunytról szóló bejelentés szkennelt másolatát is, mely a bejelentő adatait is tartalmazza (név, lakcím, az elhunythoz fűződő viszony). A világhálón néhány gombnyomással odébb jó eséllyel azt is megtudhatjuk, hogy az imént megismert és még élő adatalanynak (vagyis a bejelentőnek) mi a telefonszáma.
A biztos álláspontjával azonban csak akkor érhet el eredményt, ha olyan életszerű megoldást javasol kutatónak és érintetteknek egyaránt, mely kivitelezhető és az elérni kívánt kutatási cél megvalósítását nem veszélyezteti. Ennek érdekében és tekintettel arra, hogy a még élő érintettek vagy az elhunytak hozzátartozói kifejezett, pozitív hozzájárulásának megszerzése nemcsak technikailag kivihetetlen, hanem önmagában is jogsérelmet okozna, e körülmények között az adatvédelmi szabályozás elveinek megfelelő, alkotmányosan elfogadható megoldást nyújthat az explicit hozzájárulás feltétele helyett a tiltakozás jogának biztosítása.
E megoldás, az adatvédelmi eljárásokban ismert opt out alkalmazása esetében az érintettet tájékoztatni kell az adatkezelés tényéről, céljáról és egyéb körülményeiről valamint arról, hogy adatainak kezelését bármikor, indoklás nélkül megtilthatja, s hogy ezt milyen módon teheti meg.
E jog érvényesíthetősége szempontjából az adatkezelő elsődleges feladata, hogy az érintettek és hozzátartozóik tudomására hozza az adatkezelés tényét és tiltakozási jogukat. (Érintett alatt nem csupán az áldozatok, hanem az iratokban szereplő egyéb - történelmi személyiségnek nem tekinthető - személyek is értendők.)
A tájékoztatási kötelezettség teljesítésére a közvetlen kapcsolatfelvétel nehézségei miatt az általános (nem személyre szóló) felhívás, közlemény kiadása vagy hirdetés megjelentetése látszik alkalmas módszernek. A felhívás, közlemény vagy hirdetés közzétételéhez megfelelő publicitású médiumban megfelelő számú megjelentetés szükséges valamint az elvárható gondossággal elhelyezett és fogalmazott szöveg, melynek figyelemfelkeltő és közérthető módon tartalmaznia kell, hogy azok, akik feltételezik, hogy ők vagy hozzátartozóik szerepelnek a szóban forgó dokumentumokban, és nem járulnak hozzá adataik (hozzátartozóik adatai) megjelölt célra történő felhasználásához, hol és hogyan érvényesíthetik tiltakozási jogukat.
A tiltakozás joga természetesen a betekintési jog érvényesítésére is módot nyújt, melynek révén az érintett ellenőrizheti a személyes adatait tartalmazó iratok tartalmát; ehhez az Avtv. értelmében amúgy is joga van.
Az eljárás során biztosítani kell, hogy a tiltakozók személyéről az adatok jelenlegi kezelője (a levéltár) tudomást szerezzen, tiltakozási jogosultságukat, személyazonosságukat ellenőrizhesse (például örökösök, hozzátartozók esetén), s hogy az anonimizálatlan másolatok kiadása és külföldre továbbítása addig ne kezdődjék meg, amíg a tiltakozások beérkezésére fenntartott ésszerű várakozási idő le nem telik.
A vizsgált esetben az érintettek tiltakozása részben előzetes, részben utólagos jellegű lehet. Azok esetében, akik személyes adatai az átadott dokumentumokkal már a külföldi adatkezelő birtokában vannak, a tiltakozás utólagos jellegű, és az adatok további kezelésének korlátozására, illetve megakadályozására irányulhat, az adatok törlését vagy anonimizálását is beleértve. Azok esetében viszont, akiknek a személyes adatait tartalmazó iratokról még nem készült és nem került kiadásra anonimizálatlan másolat, tiltakozásukkal megakadályozhatják azok kiadását és külföldre továbbítását.
A tiltakozási jog gyakorlásához az adatkezelőnek össze kell állítania és visszakereshetővé kell tennie a dokumentumokban szereplő személyek listáját. Egy ilyen lista puszta léte is adatvédelmi veszélyeket hordoz magában, mivel koncentrált formában tartalmazza a Holocaust áldozatainak valamint az atrocitások elkövetőinek és más, a zsidóüldözések eseményeiben érintett személyeknek pontos azonosításához szükséges adatokat. E fokozottan szenzitív jellegű lista adataival való visszaélések esélyeit csökkentendő, a listát a tiltakozók azonosításához és kiszűréséhez szükséges ésszerű eljárási határidő letelte után meg kell semmisíteni.
A biztos ajánlásában felhívta a figyelmet arra, hogy a nemzetközi közjogi szerződés megszületéséig a személyes adatokat tartalmazó dokumentumok anonimizálatlan formában történő kiadásának és a jeruzsálemi Yad Vashem Archívumba továbbításának feltétele, hogy a dokumentumokat őrző magyar adatkezelők kössenek adatvédelmi szerződést az Archívummal. Az adatvédelmi szerződés biztosítsa, hogy a kutathatóság és a nyilvánosságra hozhatóság feltételei valamint az érintettek jogainak érvényesíthetősége a magyar adatvédelmi és levéltári törvényeknek feleljen meg. A megkötendő nemzetközi közjogi szerződésnek, illetőleg a levéltárak közötti megállapodásnak tartalmaznia kell az érintett időhatár nélküli adattörlési jogát a Yad Vashem Archívumban lévő másolatokra vonatkozóan is. Az adattörlési, illetve tiltakozási jog nem illeti meg a kiemelkedő történelmi, illetve közfeladatot ellátó személyiségeket az e tevékenységükkel összefüggő adatok vonatkozásában.
Az átadott dokumentumok és az azokban lévő személyes adatok csak tudományos célra használhatók fel. Más célra a személyes adatok csak a levéltári törvényben foglalt védelmi idő leteltével, vagy az érintettek vagy hozzátartozóik - a másolatkészítés kérdésében is állást foglaló - írásos hozzájárulásával használhatók. Elhunyt érintett esetében a védelmi idő értelemszerű megállapításánál a halál tényének igazolt ismerete szükséges.
A biztosi fellépés nem volt hiábavaló: a levéltári törvény 24/A. § (3) bekezdésében a kormány felhatalmazást kap arra, hogy személyes adatot - ideértve a különleges adatot is - tartalmazó levéltári anyag másolatának, a történelmi eseményekről folytatott kutatások eredményeinek bemutatása céljából, külföldi tudományos intézmény részére, a törvényben meghatározott védelmi idő lejárta előtt történő átadása tárgyában adatvédelmi szerződést kössön.
Az adatvédelmi szerződésen alapuló adattovábbítást - a törvényben foglalt védelmi idő lejártáig - az érintett, illetőleg annak halálát követően bármely örököse vagy hozzátartozója megtilthatja. A tiltakozási jog gyakorlásával kapcsolatos eljárás szabályait a művelődési és közoktatási miniszter állapítja meg. A rendelet előírja, hogy a levéltári törvényben meghatározott tiltakozási jog gyakorlása érdekében az adatvédelmi szerződés jogszabállyal történt kihirdetésétől számított hat hónapig - a szerződés alapján - védett személyes adatot tartalmazó iratról készült anonimizálatlan másolat nem továbbítható.
A tiltakozási jog gyakorlására jogosult személy (a továbbiakban: jogosult személy) az érintettre vonatkozó, védett személyes adatot tartalmazó irat anonimizálatlan másolatának továbbítását - a fenti idő elteltéig, illetve ezt követően mindaddig, amíg az anonimizálatlan másolat nem került a szerződésben meghatározott külföldi tudományos intézmény kezelésébe az iratot őrző levéltárnál vagy a Magyar Országos Levéltárnál tett bejelentéssel megtilthatja. Ha a bejelentést a jogosult személy a kihirdetésétől számított hat hónap eltelte után teszi meg, és az érintettre vonatkozó irat anonimizálatlan másolatát már továbbították, megtilthatja az érintettre vonatkozó, védett személyes adatot tartalmazó anonimizálatlan iratmásolatnak a külföldi tudományos intézménynél történő további kezelését és felhasználását.
A Magyar Köztársaság Kormánya és Izrael Állam Kormánya között a magyarországi levéltárakban őrzött, védett személyes adatot tartalmazó Holocaust-dokumentumok másolatának a jeruzsálemi Yad Vashem, a Holocaust Mártírjai és Hősei Megemlékezési Hivatala részére történő átadása és felhasználása tárgyában kötött adatvédelmi szerződés szerint a Yad Vashem a védett személyes adatot tartalmazó irat másolatát archívumában biztonságosan megőrzi, a védett személyes adatot az érintett, illetve annak halála esetén - a védelmi idő lejártáig - bármely örököse vagy hozzátartozója számára hozzáférhetővé teszi, valamint részére az adat kezeléséről és felhasználásáról tájékoztatást ad. A védett személyes adatot - a védelmi idő lejárta előtt - a Yad Vashem csak akkor hozhatja nyilvánosságra, ha az a Holocaust történetéről folytatott kutatások eredményeinek bemutatásához szükséges. A Yad Vashem a védett személyes adatot - a védelmi idő lejártáig - csak tudományos célra, kutatási programjainak megvalósításához használhatja fel, egyéb adatokkal csak akkor kapcsolhatja össze, ha az a kutatás céljára szükséges. E szerződésben foglaltakat kell alkalmazni - a védelmi idő lejártáig - azokra a védett személyes adatokra is, amelyek a hatálybalépés előtt Magyarországról átadott másolatokkal kerültek a Yad Vashem kezelésébe.

2. Az Ellenzéki Kerekasztal tanácskozásain készült felvételek nyilvánossága
A rendszerváltoztatás után másfél évtizeddel ma már evidensnek tűnnek olyan dolgok (és szabadságok is), melyekről még alig néhány éve is azt hihettük, hogy évtizedekig kell várni. Ez vonatkozik a rendszerváltoztatás egyik – ha nem a – legjelentősebb eseménysorozatának, az Ellenzéki Kerekasztal (EKA) tanácskozásainak megismerhetővé válására is.
Egy társadalmi szervezet azzal a kérdéssel fordult 1996-ban az adatvédelmi biztoshoz, hogy vajon közérdekű adatnak tekinthetők-e a tanácskozáson elhangzott vélemények, az ott kötött megállapodások. Különleges jelentősége volt ezeknek a tárgyalásoknak, hiszen – a későbbiek azt igazolták – az új Magyarország sorsa itt dőlt el. Az esemény jogi megítélése, és az ennek alapján kialakítandó állásfoglaláshoz vezető út szinte minden lépése újabb és újabb alapvető közjogi kérdéseket vetett fel. A jogállami mércét ugyanis nem lehetett egy nem jogállami körülmények között végbemenő eseménysor megítélésére alkalmazni, hiszen ezzel a visszaható hatályú jogalkalmazás problémájába ütközünk. A helyzetet tovább bonyolította, hogy a felvételekről készült másolatok nem levéltárban, hanem az Országos Széchényi Könyvtárban voltak elhelyezve, ennél fogva a levéltári kutatás szabályait nem lehetett az anyag megismerésére alkalmazni.
A vizsgálat, mely azzal a módszertani nehézséggel küzdött, hogy az alkotmányosság fogalmait egy közjog nélküli közjogi helyzetre alkalmazza, a következő kérdésekre keresett választ:
Mi volt az EKA? Magántársaság, pártközi egyeztető fórum, közjogi testület, parlament-pótlék? Az EKA működése idején párttörvény sem volt hatályban. 
Az a tény, hogy a háromoldalú tárgyalások során a pártállam képviselői, majd az utolsó pártállami parlament elfogadta az EKA javaslatait, valamint a lezajlott jogállami forradalom visszamenőleg közjogi testületté minősítheti-e az EKA-t? 
Közszereplés volt-e a részvétel a tárgyalásokon? 
Az EKA-nak kétségkívül joga volt az akkor hatályos jog szerint is arra, hogy ne engedjen be forgatócsoportot a tárgyalásaira, ha pedig beengedett, feltételeket kössön ki a felvételek sorsát illetően. E jog utólag, az EKA történelmi szerepének felértékelődése miatt, vagy azon tény folytán, hogy az anyag a nemzeti könyvtárba került, elvonható-e? 
A nemzeti könyvtár különgyűjteményében őrzött kazettákra vonatkoznak-e, és ha igen, mennyiben a levéltári kutatás szabályai? 
Ha részben vagy egészben nem minősül közszereplésnek a részvétel a vitákon, akkor milyen jogi minősítést kell kapniuk az iratoknak? 
A kérdések megválaszolása csak kiindulási pontként szolgált, azonban megválaszolása elengedhetetlennek látszott az anyag nyilvánosságra juttatásának szempontjából.
A felvételt készítő Fekete Doboz munkatársai azt közölték a könyvtárral, hogy 1989-ben az EKA-t alkotó szervezetek azzal a feltétellel járultak hozzá a forgatáshoz, hogy mindnyájuk beleegyezése hiányában a felvételek nem tehetők közzé. Ezt a feltételt rögzíti a nemzeti könyvtár Kortörténeti Különgyűjteménye és a Fekete Doboz közötti 1991 januárjában kötött megállapodás is. A kikötés jogi alapját a Polgári Törvénykönyv 80. §-a jelenti, mely szerint „képmás vagy hangfelvétel nyilvánosságra hozásához - a nyilvános közszereplés kivételével - az érintett hozzájárulása szükséges.” A megállapodás azt a kitételt is tartalmazza, hogy a nyilvánosságra hozatal csak az eladó (Fekete Doboz) előzetes engedélyével lehetséges.
Mindezekre tekintettel a könyvtár néhai főigazgatója levélben kereste meg a felvételeken szereplő személyeket, kérve hozzájárulásukat a felvételek kutathatóságához. A megkérdezettek közül négyen megtagadták, ketten feltételhez kötötték a hozzájárulást, kilencen pedig nem válaszoltak. 
Az adatvédelmi biztos vizsgálata során több egykori résztvevőt megkeresett a fenti kérdések megválaszolása érdekében. Szabad György professzornak, az első szabadon választott Országgyűlés elnökének ma már klasszikusnak számító megfogalmazása is a biztosi megkeresésre adott válaszban található: közjogi meghatározottságról az EKA esetében azért nem lehet beszélni, mert célja éppen „a hiányzó közjog restituálása” volt. Az EKA megalakulása idején Magyarország nem volt jogállam. Az EKA szervezeteinek célja az volt, hogy tárgyalások útján megteremtődjenek a szabad választások feltételei és létrehozzák a jogállamot. Azzal a kérdéssel kapcsolatban, vajon a résztvevők személyes véleményüket vagy az őket delegáló szervezetek álláspontját képviselték-e, Szabad György véleménye az, hogy meghatározó kérdésekben, szavazások alkalmával szervezetük álláspontja szerint nyilvánítottak véleményt, ám egyébként ”legalább a parlamenti képviselők megnyilatkozásának mértékéig” személyes álláspontjuknak is hangot adtak, olykor az azonos szervezethez tartozók is vitatkoztak egymással. „A részvétel a tárgyalásokon tehát magánvélemények kifejtésével elegy közszereplésnek tekinthető” - zárja gondolatmenetét Szabad György professzor.
Kónya Imre, a Független Jogászfórum akkori elnöke, későbbi országgyűlési képviselő koordinálta az EKA üléseit, melyeken előbb nyolc, majd kilenc szervezet vett részt. A felvételek a Kerekasztal szervezeteinek egyetértésével - mintegy jegyzőkönyv helyett - készültek, az első időszakban a Független Jogász Fórum elnöke naponta kézhez kapta és hazavitte. A tárgyalások első szakaszának lezárása után adták át azokat a Fekete Doboz részére. Véleménye szerint „a tárgyaláson való részvétel nem volt közszereplés, hiszen egy belső taktikai egyeztetés volt zárt tárgyaláson.” Álláspontja szerint nehéz jogi kérdés, hogy az a kikötés, miszerint a nyilvánosság feltétele valamennyi résztvevő beleegyezése, úgy értendő-e, hogy a résztvevő szervezetek konszenzusa, esetleg valamennyi jelenlevő egyetértése, avagy mind a személyek, mind a szervezetek beleegyezése megkívánandó a nyilvánossághoz.
Tölgyessy Péter, későbbi országgyűlési képviselő véleménye szerint „az Ellenzéki Kerekasztal semmiképpen nem számított közjogi alakzatnak. Funkciója a formálódó pártok közötti véleménycserére, zárt ajtók mögötti kompromisszumkeresésre vonatkozott.” Ez megítélése szerint semmiképpen nem tekinthető nyilvános közszereplésnek. A felvételek célja a dokumentáció és nem a nyilvánosságra hozatal volt.
Az adatvédelmi biztos közjogi bátorságát és feladata iránti elkötelezettségét mutatja, hogy nem ódzkodott akár a jogon kívüli érvek előhozatalától, amikor azt állította: <Az EKA tagjainak célja a jogállam, benne a társadalmi és állami nyilvánosság jogállami szintjének megteremtése volt, ezért az EKA-val szemben a társadalomnak a pozitív jogon kívül morális jogi igényei is lehetnek, még akkor is, ha ez az igény a jog útján - akár az adatvédelmi biztosi ajánlás „puha jogi eszközével” - sem kényszeríthető ki. Az EKA megalapítói és a később hozzá csatlakozottak olyan polgárok, akik személyes kockázatot is készek voltak vállalni a jogállam megteremtése érdekében. Nyilvánvaló, hogy nem róható a terhükre sem a politikai szerepvállalás ténye - éppen ellenkezőleg - , sem az, ha némelyikük a tényleges erőviszonyokat, a pártállam éppen akkor szertefoszló hatalmát esetleg nem látta pontosan; az EKA tagjai természetesen eltérő taktikai felfogásokat képviseltek, alkotmánytörténeti és alkotmányjogi felkészültségük eltérő volt, életútjuk pedig azóta sokfelé ágazott. Ilyesféle személyes megfontolások, az akkori vélemény meghaladása tehát nem adnak elegendő erkölcsi alapot a felvételek titokban tartására. Hinnünk kell abban, hogy a közélet végül a tényleges érdemek alapján, nem pedig a pillanat esetlegessége és esendősége alapján ítél felettünk.
Az EKA dokumentumai az ezredvégi magyar történelem legfontosabb iratai közé tartoznak. Résztvevőinek történelmi szerepe nem vitatható, különösen akkor nem, ha a jogállami rutin „közfeladatot ellátó személyei”-nek (pl. a kommunális adó vitájában felszólaló helyi önkormányzati képviselő) szerepével hasonlítjuk össze az EKA szerepét a demokratikus szerkezet létrehozásában. Mindezek nem jelentik azt, hogy a felvételek teljes nyilvánossága ma a hatályos jog alapján, az EKA tagjainak akaratával szemben is kikényszeríthető lenne.
A parlamentek tevékenységét az alig korlátozott nyilvánosság jellemzi. A Nemzeti Kerekasztal - tekintettel megint csak a hiányzó közjog állapotára - erősen emlékeztet a parlamenti működésre, olyannyira, hogy - ha ezt politikai okból tagadta is - szociológiai értelemben a Nemzeti Kerekasztal úgy lépett fel, mint egy parlament, vagy legalábbis mint az Országgyűlés egyik háza. Az Országgyűlés azt hagyta jóvá, amiben a Nemzeti Kerekasztal résztvevői megegyeztek.
A Nemzeti Kerekasztal az idézőjeles „alkotmányozó gyűlés” szerepét töltötte be. Az idézőjel azért indokolt, mert egyfelől a köztársasági alkotmány - melynek része az átmenet maga is - valójában ott formálódott, ám egyúttal két vagylagos előfeltétel a gyűlés forradalmi vagy jogi megalapozása egyaránt kétséges volt. Az EKA viszont előtere volt ennek az „alkotmányozó gyűlés”-nek.
A Magyar Köztársaság közjogi szerkezete tehát jelentős mértékben az EKA tanácskozásain formálódott, a lehetséges alternatívák megjelentek ezekben a vitákban. A tárgyalások folyamata annyira szerves része a rendszerváltás, az alkotmány megteremtése genezisének, hogy dokumentumait közérdekű adatnak kell elismernünk. Az EKA működésének ismertetett sajátosságai és jogállás nélkülisége egyúttal kizárja azt, hogy ezeket az iratokat visszamenőleg az adatvédelmi törvény 19. §-a alapján belső használatú vagy döntés-előkészítő iratnak minősítsük.>
A biztos ajánlásában végül – egyebek mellett – a következőket fogalmazta meg: 
Az EKA, mint az alkotmányos jogállam megteremtésének folyamatában politikai irányítószerepet játszó szervezet, az e szerephez egyértelműen kötött megnyilvánulásaiban közfeladatot ellátó szervnek tekintendő. Ez annyit jelent, hogy az EKA ülésein az akkor már működő szervezetek, pártszerű alakzatok politikai-közjogi álláspontját tükröző nyilatkozatok, felszólalások megismerhetőek, azaz közérdekű adatnak minősülnek. A nyilvános változat elkészítése az iratot őrző közgyűjtemény feladata. 
A felvételek az eredetivel azonos minőségű, csorbítatlan másolatainak - természetesen nem a Széchényi Könyvtár által már jogszerűen megvásárolt kópiáknak - a Magyar Országos Levéltárban van a helyük, az iratok keletkezésétől számított tizenöt év elteltével pedig az iratok teljességének kutathatóságát a levéltári törvény 23. §-ának feltételei szerint biztosítani kell akkor is, ha a kutathatósághoz az érintettek nem adták beleegyezésüket. A kutató a személyiségi jogokat az adatvédelmi törvény és a levéltári törvény szerint tiszteletben tartja. 
A résztvevők beleegyezése esetén a felvételek a határidő lejárta előtt is kutathatóak, illetve nyilvánosságra hozhatóak. Azok a felvételek, amelyek jogszerűen már nyilvánosságra kerültek, idézhetők. 
Az állam a felvételeket történeti, kulturális értékük miatt köteles megóvni. Ennek érdekében javasolta, hogy a Fekete Doboz Alapítvány és a Magyar Országos Levéltár kezdeményezze, hogy a művelődési és közoktatási miniszter nyilvánítsa a felvételeket védett levéltári anyaggá.
Az ajánlás eredménye nem maradt el, az anyag védetté nyilvánítása megtörtént és (fotóalbummal együtt) nyolc kötetben, valamint digitális formában is megjelent.

3. Az állambiztonsági iratokra vonatkozó ajánlások
Az első ajánlás
Időbeli sorrendben az első ajánlást a biztos egy társadalmi szervezet indítványa alapján bocsátotta ki. Az indítványozó választ kér abban a tekintetben, hogy nem kezelik-e törvényes ok nélkül különbözőképpen a levéltári törvény, illetve a polgárok információs önrendelkezési joga szempontjából az állambiztonsági szolgálat keretében 1990 májusa előtt keletkezett iratokat, arra való tekintettel, hogy azok jelenleg a Belügyminisztérium, a Nemzetbiztonsági Hivatal vagy a Katonai Biztonsági Hivatal birtokában vannak. Ugyancsak alkotmányellenesnek tartják azt is, ha az iratok eltérő elbírálást kapnak amiatt, hogy azok a Belügyminisztérium III. Főcsoportfőnökségének azon szerveinél keletkeztek, melyeknek van jogutódja, illetőleg a jogutód nélkül megszüntetett III/III. csoportfőnökség működése során keletkeztek. 
A biztos vizsgálata során megkereste a hatáskörrel rendelkező minisztereket is. Választ kért a titkosszolgálatokat felügyelő miniszterektől abban a kérdésben is, hogy felfogásuk szerint milyen körben lehet szerintük indokoltnak tekinteni a diktatúra tényeinek megismerhetőségét a társadalom „információs kárpótlása” céljából, valamint ennek az igénynek a teljesítése - a pártállami titkosszolgálatok iratainak korlátozott hozzáférhetősége - a jelenleg alkotmányosan működő titkosszolgálatok eredményes működését veszélyezteti-e, ha igen, miként teremthető összhang a két alkotmányosan egyaránt indokolható igény között.
A belügyminiszter szerint az összes pártállami állambiztonsági irat egységes kezelést igényel. Véleményes szerint az iratok három csoportba sorolhatók:
- Jogellenes célból és módon, jogellenes feladatok teljesítése során keletkezett iratok, melyeknek, a miniszter álláspontja szerint, megszerzésük is jogtalan volt. Ezek kisebb része ma is „ügyviteli értékkel bír” a jelenlegi szolgálatok számára.
- Az iratok második csoportja - keletkezésüket tekintve - megfelelne a jogállamiság követelményének, de - részben a rendszerváltás miatt - nem felelnek meg a célhozkötöttség követelményének, ezért a nemzetbiztonsági szolgálatoknál, illetve a Belügyminisztériumban való őrzésük megkérdőjelezhető.
- Vannak iratok, melyek megszerzése, őrzése jogszerű volt, birtoklásuk ma is az, a szolgálatok számára jelenleg is lehet ügyviteli értékük.
Az első csoportba tartozó iratok nagyrészt a III/III. csoportfőnökség és jogelődei működésének eredményeként jöttek létre, azonban nem korlátozódnak azokra. Ennek a miniszter szerint két oka van: a többi szolgálat is végzett jogszerűtlen tevékenységet, és az egyes szolgálatok szoros munkakapcsolatban álltak, az egyik szolgálat tevékenysége mintegy tükröződik a másikéban.
A belügyminiszter véleménye szerint az első két csoportba tartozó iratokat a többitől elkülönülten kellene kezelni, biztosítani kell ezekkel kapcsolatban az információs önrendelkezési jog és a kutatás jogának lehető legteljesebb érvényesülését. A harmadik kategória esetén az esetleges selejtezések során különös gonddal kell eljárni, tekintetbe kell venni az iratpusztulásokat, ezért a másolatokat is óvni kell. Ezen iratok körében érvényesülnie kell a nemzetbiztonsági érdeknek.
Álláspontját abban foglalja össze, hogy az iratok korlátlan nyilvánossága veszélyeztetheti a ma működő szolgálatok eredményes tevékenységét, ám a korlátozott nyilvánosság nem. Az iratok elhelyezésére a felállítandó Történeti Hivatal látszik alkalmasnak. Az iratok felülvizsgálata során a szolgálatok megőrizhetik valódi titkaikat, ám a minősítés külső kontrollja (adatvédelmi biztos, bíróság) szükséges.
A titkosszolgálatokat felügyelő miniszter álláspontja szerint a rendszerváltás előtti hazai titkosszolgálatok jogállami alkotmányossági követelményeknek nem feleltek meg, kiszolgálták az egypártrendszert. Ugyanez elmondható az összes államhatalmi szervről. A III/III. csoportfőnökség egyáltalán nem volt beilleszthető a jogállami szerkezetbe, ezért azt jogutód nélkül kellett megszüntetni. A III. Főcsoportfőnökség többi csoportfőnöksége azonban alapvetően olyan tevékenységet folytatott, melyeket továbbra is el kell látni, ezek a jogállami rendszerbe beilleszthetők. Ezért hozta létre jogutódjaikként a 3039/1990. (II. 2.) MT határozat - politikai konszenzussal - a nemzetbiztonsági szolgálatokat. Az Alkotmánybíróság csak a III/III. csoportfőnökség tevékenységének feltétlen alkotmányellenességét állapította meg.
A miniszter álláspontja szerint a többi csoportfőnökség iratanyagát annyiban lehet jogellenesnek tekinteni, amennyiben bármely más 1990 előtti, de tovább működő közigazgatási szerv irattárát. A kontinuitás tekintetében nincs különbség. 
A szolgálatoknál, írja a miniszter, vannak olyan iratok, melyek a jelenlegi feladatok ellátásához nem szükségesek. Ám az Alkotmányból vagy a törvényekből - állapítja meg - nem vezethető le olyan kötelezettség, hogy az 1990 előtt keletkezett nyilvántartásaik egészét át kellene adniuk a kutatás számára vagy, hogy az azokban található adatokat egyáltalán nem használhatnák a szolgálatok törvényes kötelezettségeik teljesítésére.
<A pártállami titkosszolgálatok iratanyagának alkotmányos megítélése súlyos jogelvi nehézségeket vet fel, és a legalitás és moralitás ellentétével is terhes, amint a politikai érdekeket is komolyan érinti. Egymást kölcsönösen korlátozó alapjogok és alkotmányos értékek között keresi a jogalkotó a számára legelfogadhatóbb megoldást. Léteznek olyan társadalmi egzisztenciális kérdések, melyekre a szükségképpen formális, jogállami technikákkal nem adható megnyugtató felelet. Az alkotmányjogi érvelés olyan, nagyrészt bizonytalan tartalmú jogfogalmakat, mint „jogállamisággal ellentétes tevékenység”, „a politikai közvéleményt feladatszerűen alakító személyek” kénytelen alkalmazni, szilárdabb fogalmak hiányában. Az alapvető emberi, állampolgári jogok, alkotmányos értékek kölcsönös korlátozottságának elismerésével lehet kísérletet tenni a rendezésre. Az információszabadság, az érintettek (besúgottak, besúgók, harmadik személyek) információs önrendelkezési joga, személyes adataik védelme, a nemzetbiztonsági szolgálatok folyamatos működésének alkotmányosan ugyancsak értelmezhető érdekei, a társadalom természetes önismereti igényével, a tudomány szabadságjogával konkurálnak> – írja a biztos ajánlásában.
Kemény szavak következnek ezután is, hiszen a biztos álláspontja szerint a célszerűségi megfontolások egyúttal nem zárhatják ki az érintettek, köztük elsősorban a pártállami titkosszolgálatok áldozatai információs önrendelkezési jogának elismerését. Alkotmányos követelmény a negatív információs önrendelkezési jog biztosítása is, azaz a titkosszolgálatok áldozatának joga van ahhoz, hogy ha a tudástól személyes előnyt nem remél, személyes döntés alapján nem tudja meg, mit jelentettek róla, joga van arra is, hogy ezen adatok másoknak történő kiszolgáltatását megtiltsa, amint joga van a jelenleg uralkodó jogi eszmék szerint törvénysértő módon keletkezett, rá vonatkozó nyilvántartásból személyazonosító adatainak törlését is igényelni. A társadalomnak pedig ugyancsak joga van önnön történelmének, írott emlékezetének megőrzésére.
Az ajánlás arra hívja fel a figyelmet, hogy indokolt az információs önrendelkezési jog és a kutathatóság figyelembevételével elvégeztetni a működő titkosszolgálatok jogelődjei 1990 előtti iratainak felülvizsgálatát. Az információs önrendelkezési jog gyakorlása tekintetében az egyes szolgálatok jogellenesen létrejött iratállománya kezelésében érdemi különbség nem lehet. Tekintve azt is, hogy mind egyéni, mind pedig közösségi szinten egyenlőtlen információs helyzet állna elő akkor, ha irataikat a működő szolgálatok csakis maguk vizsgálnák felül, a vizsgálatot úgy kell elvégezni, hogy abba a szolgálat munkatársai mellett külső kontrollt jelentő, szigorú titoktartási kötelezettséget vállaló és annak megfelelő szakértők is vegyenek részt. A biztos véleménye szerint a javasolt megoldások alkalmasak lennének arra, hogy a felülvizsgálat után a szolgálatok által ma is használt adatbázisokkal kapcsolatban a jogellenesség gyanúja eloszoljék. (Szép remények – ma, közel egy évtizeddel ezután az ajánlás után is csak a tisztázatlanságot látni.)

A második ajánlás
Több mint három év telt el a második ajánlás kiadásáig. A Történeti Hivatal megkezdte működését, de a rosszul megalkotott jogszabály szinte több bosszúságot, mint örömet okozott az érdeklődőknek.
A Történeti Hivatal (TH) elnökhelyettese több indítványában kezdeményezett vizsgálatot annak eldöntése érdekében, hogy a Hivatalban őrzött iratok tekintetében a kutatók számára a személyes adatok védelmének érvényesülése mellett hogyan biztosítható a kutatás szabadsága. Az indítványozó álláspontja szerint az egyes fontos tisztségeket betöltő személyek ellenőrzéséről és a Történeti Hivatalról szóló 1994. évi XXIII. törvény (Etv.) nem szabályozza megfelelően a két információs jog együttes érvényesülését, sőt olykor kifejezetten egymásnak ellentmondó rendelkezéseket is tartalmaz. A szabályozás hiányosságai véleménye szerint folyamatosan akadályozzák a kutatók munkáját, és ezzel az 1990 előtti időszak megismerését és megismertetését. 
A biztos vizsgálata arra irányult, hogy az Etv. szabályai – tekintettel a Magyar Köztársaság alkotmányára, az adatvédelmi törvényre valamint a köziratokról, a közlevéltárakról és a magánlevéltári anyag védelméről szóló 1995. évi LXVI. törvényre (Ltv.) – biztosítják-e az információs önrendelkezéshez és az információszabadsághoz való jog alkotmányos érvényesülését.
Ebben az ajánlásban jelenik meg érdemben először a német példára való hivatkozás, elsőként a törvény személyi hatályának vizsgálata során. Ennek értelmében a szabályozásban az érintetteket – azaz az egykori megfigyelteket – el kell különíteni az egykori megfigyelőktől és az őket irányító személyektől. Ezzel szemben az Etv. szabályozása szerint érintett minden olyan személy, akinek személyes adata a törvény hatálya alá tartozó iratokban bármilyen jogcímen szerepel. Ezzel a rendelkezéssel a jogalkotó olyan helyzetet teremtett, mely információs joghátrányt eredményez a szolgálatok által megfigyelt számára, mivel a titkosszolgálatokkal együttműködő személy olyan ismeretek birtokában van, mellyel a megfigyelt személy nem rendelkezik. Az információs önrendelkezésből fakadó irat-betekintési jog nem értelmezhető úgy, hogy egy jelentés készítője vagy aláírója azon az alapon, hogy neve szerepel az iraton – tehát a korabeli differenciálatlan szabályozás szerint azonos jogú érintett – betekinthetne az általa készített, de nem róla szóló iratba.
A hozzátartozókra vonatkozó szabályozás szükségességére is felhívta a biztos a figyelmet: „A pártállam állambiztonsági szolgálatainak irataiba való betekintést biztosító törvények elsődleges célja más érintett országokban is az, hogy a megfigyeltek, a szolgálatok áldozatai megismerhessék azt, hogy volt-e és ha igen, milyen befolyással volt életükre, sorsuk alakulására az egykori titkosszolgálat tevékenysége. Ez a jog az áldozat halála után meg kell illesse azt is, aki hozzátartozóként osztozott az ő sorsában, akár úgy, hogy maga is áldozata volt a jogállami mércével jogellenes megfigyelésnek. […] Alkotmányosan nem indokolható, hogy például az elhunyt megfigyelt személy jegyese vagy testvérének házastársa az iratokban szereplő személyes adatokról rendelkezhessék, különös tekintettel arra, hogy kaotikus állapotokhoz vezetne szabályozás hiányában az is, ha nem tisztázott, vajon a megfigyeléskor vagy az érintett halálakor fennálló, netán az azután kialakult hozzátartozói kapcsolat alapján lehet az iratokhoz hozzáférni. Emellett a volt házastársnak is biztosítani kell a jogot arra, hogy az életközösség fennállása alatt keletkezett iratokba betekinthessen. Amennyiben az elhalt személy végakaratában vagy más módon nyilvánvalóan úgy rendelkezett, hogy a személyéhez kapcsolódó jogokat más – vagy más is – gyakorolja, illetve meghatározott személyeket e jogok gyakorlásától el kívánt tiltani, úgy ezt az akaratot tiszteletben kell tartani.” Az örökösök felhatalmazása az iratokkal való rendelkezésre azonban nem indokolható az információs jogok érvényesülésével, mivel az örökösnek nincsenek szükségképpen információs jogai az örökhagyó tekintetében. Az elhalt személy szabad akarata alapján örökös bárki lehet, tehát olyan is, aki az egykori megfigyelttel semmilyen sorsközösséget nem viselt, és így a magánéletével kapcsolatos ismeretek megismerésének vagy az azokról való rendelkezésnek nincs alkotmányos indoka.
A biztos a fentieken túl ajánlásában a következőket fogalmazta meg:
A nem jogállami elvek alapján működő titkosszolgálatok által pártokról, szervezetekről, politikai csoportosulásokról szerzett adatok, információk kutatásának szabályait is a Történeti Hivatalról szóló törvényben kell szabályozni. 
A külföldi kutatók munkájának lehetővé tétele érdekében a személyes adatok azonos védelmének megállapításához a külföldiek levéltári kutatása során című, az igazságügyminiszter és az adatvédelmi biztos által kiadott 8001/1999. (IK 6.) IM számú tájékoztatóban foglaltak hatályát ki kell terjeszteni a vizsgált törvény alapján kutatni kívánókra is. 
Az Etv. 25/H. § (4) bekezdése alapján az utódszervezetek birtokában maradt iratok tekintetében az információs önrendelkezési jogot a jelenleg működő szolgálatoknak kell – a törvényes keretek között – biztosítaniuk. 
Azokat a személyes tárgyakat, melyek az állambiztonsági szervek tevékenységével összefüggésben kerültek az iratokat kezelő birtokába, tulajdonosának vagy az ő halála esetén közeli hozzátartozójának kérelmére át kell adni úgy, hogy a kiadást megelőzően arról másolatot (fényképet, filmfelvételt stb.) kell készíteni, mely alkalmas arra, hogy a kutatások során forrásként szolgáljon. 
Amennyiben az irat nem másolható, vagy a másolat (fénykép, filmfelvétel stb.) nem alkalmas kutatási célok betöltésére, és az irat szükséges a kor megismeréséhez, illetve kutatások általi megismertetéséhez, úgy annak kiadását az irat kezelője megtagadhatja. 
A nyilvános, vagy a nyilvánosság számára megismerhető tanácskozásokkal, rendezvényekkel összefüggésben (például az Ellenzéki Kerekasztal tanácskozásai, Nagy Imre és mártírtársai újratemetése) keletkezett iratokat a személyes adatok védelmének figyelembe vételével nemcsak kutatási célból lehet kiadni, hanem a történeti tudományok szakmai szabályai szerint, a személyiségi jogok tisztelete mellett forrásanyagként is közzé lehet tenni.
A jogalkotó részben megfogadta a biztos ajánlásait és a törvény lassan kezdett használhatóvá válni.

A harmadik ajánlás
A 2002. évi országgyűlési választásokat követően megváltozott politikai helyzet nyomán született új szabályozással kapcsolatban az adatvédelmi biztos ismét „kénytelen volt” felemelni a szavát.
A sok vita után elfogadott törvény ugyanis a korábbi szabályozással összevetve ismét visszalépést és áttekinthetetlen rendelkezéseket hozott. A biztos vizsgálatát kiterjesztette személyes adatok védelmét és a közérdekű adatok nyilvánosságát biztosító alkotmányos alapjog tekintetében a törvény egész szabályozási rendszerére. A vizsgálat során elsősorban az alábbi kérdéscsoportok kaptak figyelmet: a törvény személyi hatálya és ezzel összefüggésben a személyek azonosíthatósága; a közszereplőkre és adataikra vonatkozó kérdések; az iratok kutathatósága, beleértve az átvilágító bizottságok által keletkeztetett iratokat is. Felhívta a figyelmet arra is, hogy az új szabályozás olyan információs különbséget okozhat az egykori megfigyeltek között, melynek nincs alkotmányosan indokolható oka.
A Levéltár szakértőinek álláspontja szerint különösen a törvény által felhatalmazottak által megismerhető – kizárólag velük kapcsolatba hozható – adat fogalma tisztázatlan; hasonlóan az előbbihez nem egyértelmű a szabályozás és ezért az irat-megismerés során jogsérelmet okozhat az egykori megfigyeltet feljogosítani a vele kapcsolatba hozható hálózati személy, operatív kapcsolat, és hivatásos alkalmazott azonosításához szükséges adatok megismerésére;
a közszereplő fogalmának az értelmező rendelkezések szerinti meghatározásából nem világlik ki, hogy ki tekinthető e körbe tartozónak továbbá a hivatásos alkalmazottak adatainak kezelésére vonatkozóan a korábbi szabályozáson alapuló gyakorlattal szemben a jelenlegi szabályozás szűkítést tartalmaz.
A fentieken túl a biztos véleménye szerint a törvény a hozzátartozó fogalmát a korábbi szabályozásnak megfelelően határozza meg és továbbra sem korlátozza e kör irat-megismerési jogát; nem tartja fenn az egyes fontos, valamint közbizalmi és közvélemény formáló tisztségeket betöltő személyek ellenőrzését végző bírák eljárása során keletkezett iratok és az azokban szereplő adatok védelmét, mivel hibásan hivatkozik e tekintetben az államtitokra vonatkozó szabályozásra; indokolatlanul nem biztosítja az átvilágítási eljárás során keletkezett anyagok tekintetében a levéltári törvényben meghatározott levéltári zárolási időt, mely szerint az 1990. május 2. után keletkezett iratok 30 évig főszabályként nem kutathatók továbbá a tudományos kutatás szabadságát támogató alkotmányos alapelvvel nem egyeztethető össze az a rendelkezés, mely szerint csak az tekinthető tudományos kutatónak – és juthat hozzá anonimizálatlan iratokhoz – aki ezen információkat korábban elkezdett és publikációkkal igazolt kutatásaihoz kívánja felhasználni.
Egyenlőtlenséget okoz az irat-betekintési jogukkal élők között az a meghatározás, hogy „kizárólag vele kapcsolatba hozható” adatokat ismerhet meg az egykori megfigyelt, mert aki korábban, az Etv. szabályai szerint ismerhette meg az iratokat, több információhoz juthatott hozzá, mint az, aki a jelenlegi szabályozás szerint kívánja a Levéltárban kezelt adatait megismerni. A jogok szűkítése akkor lett volna indokolt, ha a korábbi rendelkezések alapján alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság alakult volna ki. E szabályozás nem biztosítja kielégítően annak lehetőségét, hogy az érintett megismerhesse azt, hogy az egykori állambiztonsági szolgálat tevékenysége befolyással volt-e életére.
A törvény lehetővé teszi az érintettnek, hogy a vele kapcsolatba hozható hálózati személyről, operatív kapcsolatról és hivatásos alkalmazottról az annak azonosításához szükséges adatokat megismerje, de ennek részleteit nem tisztázza. A biztos kifejtette, hogy a Levéltár rendelkezésére álló – e szabályozásból fakadó – lehetőségek nem felelnek meg az alapjogvédelem szükségesség-arányosság tesztjének, mert a megfigyelt számára olyan adatok is ismertté válhatnak, melyeknek megismerésére nincs feljogosítva.
A biztos ajánlásában megfogalmazta, hogy szükségesnek látja az információs jogok érvényesülése érdekében a következőket:
Az Országgyűlés szabályozza úgy a megfigyeltek információs jogait, hogy az alkalmas legyen annak megállapítására, hogy az egykori állambiztonsági szolgálatok milyen befolyással voltak az érintett életére; a szabályozás tegye egyértelművé a személyek azonosítása céljából megismerhető adatok körét; a törvény az előző rendszer állambiztonsági nyilvántartásai szabályainak ismeretén alapulóan, a szükséges körültekintéssel állapítsa meg az operatív kapcsolatra vonatkozó szabályokat és pozitív szabályozással tegye lehetővé az egykori hivatásos alkalmazottak nevének és beosztásának megismerését.
A biztos javasolta a közszereplőkre vonatkozó szabályozás pontosítását annak érdekében, hogy az ennek alapján kialakuló jogalkalmazói gyakorlat ne okozhasson olyanok számára jogkorlátozást, akik a tisztázatlan meghatározás miatt a törvény személyi hatálya alá eshetnek, valamint azt, hogy a szabályozás az átvilágítási eljárásban érintett személyek adatainak védelmét a levéltári törvény szabályaihoz igazítva (például a 30 éves kutatási zárlattal) biztosítsa. Szükséges a módosítás mindezeken túl annak érdekében is, hogy az Alkotmány 70/G. §-ának értelmében a rendelkezések biztosítsanak azonos feltételeket a tudományos kutatók számára az iratokhoz való hozzáféréshez.
Szomorú, hogy az igazságügyi miniszter az ajánlásra rá sem hederített, reagálásában az Országgyűlés elnöke is csak a kötelező udvariasság szabályainak tett eleget.

4. További fontos állásfoglalások
2001-ben a készülő Terror Háza Múzeum főigazgatója kérte a biztos állásfoglalását a diktatórikus államhatalom végrehajtói és áldozatai személyes adatainak közzétételével kapcsolatos, a jogi szabályozás által nyújtott lehetőségekről. A biztos álláspontja szerint az egykori állami feladat elvégzése, állami cél elérése érdekében eljáró személyek e tevékenységével összefüggő adata a jogállam normái szerint nyilvános lenne, azonban elkerülendő az, hogy a jogalkalmazók visszaható hatályt keletkeztessen e szabálynak és e tekintetben az alkotmányos értékrend szempontjait alkalmazza nem jogállami időszakra. Megoldható azonban a probléma az adatvédelmi törvény kutatásra vonatkozó szabályainak és a levéltári törvény együttes értelmezésével a következők szerint. Amennyiben a történeti tudományok szakmai szabályai szerint szükséges - adott esetben - egy állami szerv nevében eljáró, hatáskörét gyakorló személyek adatának közzététele, úgy azt a történész az adatvédelmi törvény 32. §-ának alkalmazásával, a visszaható hatályú jogalkalmazás tilalmának megsértése nélkül is megteheti. Ugyancsak közzétehetők természetesen a korábban jogszerűen nyilvánosságra hozott adatok (például korabeli újságok, kiadványok stb.). Ezzel szemben az elnyomó szervek áldozatainak személyes adatai teljes egészében az Alkotmányban és az adatvédelmi törvényben valamint más törvényekben meghatározott védelem alatt állnak. Az áldozatok adatainak nyilvánosságra hozásához főszabályként a még élők, haláluk esetén hozzátartozóik hozzájárulása szükséges. A biztos javasolta, hogy mind előzetes nyilvános felhívás útján, mind a már elkészült kiállítás színhelyén a Múzeum biztosítson az áldozatok és hozzátartozóik számára tiltakozási jogot, mely őket az adatvédelmi törvény alapján megilleti. Ennek értelmében annak az egykori áldozatnak nevét és más adatát nem lehet közzétenni, illetve a már közzétett adatot törölni kell, aki e jogával él. Megilleti ez a jog az áldozatot akkor is, ha adatai más fórumon már jogszerűen nyilvánosságra kerültek.
A két fentebb ismertetett fő csoport mellett külön figyelmet érdemel a történelmi személyiségek adatainak kezelése, közülük többen részesei, majd maguk is áldozatai voltak a diktatúráknak. Őket, illetve hozzátartozóikat - tekintettel közszereplő mivoltukra - csak a közszereplők egyébként nyilvános adatainak körét meghaladó személyes adatainak közzététele elleni tiltakozási jog illeti meg.
Egy tudományos kutatóintézet indítványára válaszul a biztos annak a nézetének adott hangot, hogy az állambiztonsági szolgálatokkal együttműködők esetében a nyilvánosságra hozandó adatok körét illetően nem szabad figyelmen kívül hagyni az adatvédelmi törvény általános szabályait, melyek egyik legfontosabb garanciális eleme a célhoz kötött adatkezelés.
Mindamellett, hogy adatvédelmi biztosként nem tartja kívánatosnak az un. „listázást” kifejtette, hogy megítélése szerint az egyén múltbeli szerepének megismertetésére egy tanulmány, történeti kutatások eredményét bemutató mű inkább alkalmas lehet, míg csupán a név szerepeltetése egy magyarázat nélküli, csak adatokat tartalmazó listán nem teszi lehetővé tevékenységének árnyaltabb megismerését, így különösen alkalmas lehet a személyiségi jogok megsértésére.
Egy másik ügyben a Honvédelmi Minisztérium Hadtörténeti Intézet és Múzeum Központi Irattárának igazgatója fordult a biztoshoz tájékoztatásért, hogy a II. világháborúban a keleti fronton elesett katonák adatainak közlése esetén milyen kötelezettségek terhelik a közreadót. Az adatvédelmi biztos állásfoglalásában kifejtette, hogy az elhunytak adatait nem az adatvédelmi törvény, hanem a polgári törvénykönyv védi. Felhívta a figyelmet arra is, hogy a személyazonosító adatokon kívül lehetőség szerint csak olyan adatokat közöljenek, melyek az esetleg még élő hozzátartozók jogait nem sértik.
Egy indítványozó azért fordult az adatvédelmi biztoshoz, mert korábbi bírósági iratokból személyes adatait egy napilap nyilvánosságra hozta.
A biztos állásfoglalásában kifejtette, hogy a Nagy Imre és társai ügyében keletkezett periratok titkos minősítése a törvény erejénél fogva 1996. július 1-jétől ugyan megszűnt, meghatározott része azonban nem nyilvános irat. A levéltári törvény rendelkezései szerint ugyanis e dokumentumok személyes adatot tartalmazó iratok, melyek az iratokban érintett személyek halálát követő harminc év után válnak bárki számára megismerhetővé. E védelmi idő lejárta előtt e dokumentumok akkor kutathatók, ha a kutatás anonimizált másolattal is megvalósítható, vagy a kutatáshoz az érintett, illetőleg annak halálát követően bármely örököse vagy hozzátartozója a kutató kérésére hozzájárult. A fenti időponttól kezdődően e dokumentumok kezelésére levéltári és az adatvédelmi törvény rendelkezései vonatkoznak. Fentiekből következően a Nagy Imre-per iratainak mindazon, személyes adatot tartalmazó részei, amelyeknek kutathatóságát a levéltári törvény fenti szabályai korlátozzák, csak jogsértő módon kerülhettek nyilvánosságra.
Tekintettel arra, hogy a szóban forgó dokumentum-részletet egy napilap közölte, a biztosi vizsgálat kiterjedt a napilap esetleges felelősségére is. A sajtóról szóló 1986. évi II. törvény 3. § (1) bekezdése szerint a sajtószabadság gyakorlása nem járhat mások személyiségi jogainak sérelmével. Amennyiben tehát egy sajtóorgánum személyes adatokat tartalmazó iratot az adatvédelmi törvény előírásait megszegve közöl, megsérti a személyiségi jogokat, és vele szemben az érintett élhet a törvényekben biztosított bírósági jogorvoslati lehetőségekkel.