Országos Tudományos 
Diákköri Konferencia

POLYÁK GÁBOR

AZ INTERNET 
AZ EURÓPAI MÉDIASZABÁLYOZÁSBAN

				
					Pécsi Tudományegyetem
Állam- és Jogtudományi Kar

Tartalom

Rövidítések jegyzéke
AfP	Archiv für Presserecht	
CR	Computer und Recht	
GG	Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland	
ISZT	Internet Szolgáltatók Tanácsa	
IuKDG 	Informations- und Kommunikationsdienste – Gesetz	
KR	Kommunikation und Recht	
MDStV	Mediendienst-Staatsvertrag	
MMR	MultiMedia und Recht	
ORTT	Országos Rádió és Televízió Testület	
RfStV	Rundfunk‑Staatsvertrag	
Rtv. 	A rádiózásról és televíziózásról szóló 1996. évi I. törvény	
Stv. 	A sajtóról szóló 1986. évi II. törvény	
TDG 	Teledienstgesetz	
Tervezet	Az Európai Unió irányelv-tervezete az egységes belső piacon folyó elektronikus kereskedelem meghatározott jogi kérdéseiről 	
Tt.	A távközlésről szóló 1992. évi LXXII. törvény	
ZUM	Zeitschrift für Urheber- und Medienrecht	

Bevezető
Gondolatainak és véleményének szabad kinyilvánítása az ember egyik legbecsesebb joga. A felvilágosodás óta az egyén jogait tisztelő és demokratikusan működő államok az Emberi és Polgári Jogok Nyilatkozatának kijelentését nem vonják kétségbe. E jog gyakorlásának lehetőségeit azonban a tömegkommunikációs eszközök alapvetően meghatározzák. A nyomtatott sajtó és még inkább az elektronikus médiumok a nyilvánosság központi tényezői, amelyek válogatva és megszerkesztve közvetítik a társadalomban jelenlévő véleményeket. Ebben a folyamatban a közönségnek szinte egyáltalán nincs visszacsatolási lehetősége. 
Az Internet – többek között – a társadalmi kommunikáció olyan új médiuma, amely minden korábbi eszköznél több résztvevő számára teszi lehetővé a nyilvánosság előtti megjelenést, és minden eddiginél nagyobb, az egész világra kiterjedő nyilvánosságot teremt. A tömegkommunikáció egyoldalú üzenetei helyébe a közösséget érintő és érdeklő kérdések valódi megvitatása lép. 
Az Internet komoly kihívást jelent az állam és a jog számára. A virtuális térben a hagyományos értékeket megőrző, rendezett viszonyok kialakítása mellett a szükségesnél több korlátot állítani nem szabad. Az új médium szabályozásához meg kell vizsgálni annak technikai és társadalmi jellemzőit. Ez biztosítja a lehetőségek és a veszélyek reális felmérését és a hatékony megoldások kidolgozását. 
Az Internet globális jelenség, amelyre egyetlen államnak vagy akár az államok olyan közösségének, mint az Európai Unió, igen csekély befolyása van. Dolgozatom mégis az európai kezdeményezések vizsgálatára korlátozódik, amelyek valószínűleg a magyar megoldásokat is meghatározzák.

I. A hálózati nyilvános kommunikáció szabályozásának alapkérdései
1. Az Internet mint kommunikációs közeg
Az Internet szabályozásának vizsgálatához meg kell találni a hálózati életviszonyok elsődleges sajátosságát. Működését és rendeltetését figyelembe véve az Internet elsősorban kommunikációs közegként határozható meg. Technikai szinten számítógépek közötti kommunikációt tesz lehetővé. Működésének lényege az egymással összekapcsolt számítógépek és számítógép‑hálózatok közötti adatáramlás. E technikai háttér rendeltetése viszont az emberek közötti kommunikáció új lehetőségeinek biztosítása. Kommunikációs közeg az Internet akkor, amikor lehetővé teszi a felhasználó számára, hogy magánjellegű e‑maileket küldjön, véleményt mondjon nyilvános vitafórumokon vagy bárki számára elérhető egyéni honlapot készítsen. Kommunikációs közeg az Internet akkor is, amikor tetszőleges árukat reklámoz, és akkor is, amikor ezen árukra vonatkozó jogügyletek megkötésének helyéül szolgál.
Ha az Internetet kommunikációs közegként határozzuk meg, nem csak egyes elemeit hangsúlyozzuk, és nem szorítjuk ki egyetlen lehetőségét sem. E meghatározás olyan általános kategóriát teremt, amely semmit nem mond a közegben – a virtuális térben, a cyberspace‑ben – folytatott kommunikáció jellegéről. Legtágabban értve magába foglalja a számítógépek közötti, az ember és a számítógép közötti és az emberek egymás közötti kommunikációjának minden típusát. Értéksemleges meghatározás, amely kiterjed az Internet működésére és felhasználási lehetőségeire.
1.1. Egyéni kommunikáció, jogügyletek, nyilvános kommunikáció 
Jogi szempontból ez a meghatározás arra világít rá, hogy az Internet nem szabályozható általában, minden elemére kiterjedően. Nem szabályozható kizárólag távközlési eszközként és nem szabályozható kizárólag tömegkommunikációs eszközként. A jogalkotó feladata, hogy körülhatárolja e közeg olyan, viszonylag homogén részeit, amelyek egyetlen absztrakt szabályrendszer alá vonhatók. Ilyen megközelítésben a hálózat mögött álló technikai háttér elsősorban nem a jogi szabályozás tárgyaként, hanem annak korlátjaként és – egyre inkább – eszközeként jön szóba. Az Internet által lehetővé tett emberek közötti kommunikáció egyik része magánjellegű egyéni kommunikáció. E körön belül sajátos többletszabályozást igényel a hálózati kommunikáció mint jogügyletek kötésének eszköze. Az egyéni kommunikációtól jelentősen eltérő jogi beavatkozással rendezhető a nyilvánosság felé irányuló kommunikáció.
Az egyéni kommunikációra mindig jellemző a folyamatban részt vevők – létszámtól független – zárt köre és kiválasztásuk egyéni lehetősége. Az egyéni kommunikáció az érintettek magánszférájához tartozik. Az államnak ezzel kapcsolatban garantálnia kell a kommunikáció zavartalanságát: tartózkodnia kell az illetéktelen beavatkozásoktól, és meg kell akadályoznia harmadik személyek illetéktelen beavatkozásait. Ez valósul meg az adat- és titokvédelem rendszerén keresztül.
A jogügyletek lényegében jogilag releváns kommunikációs aktusok, mindig az érintettek közötti kommunikáció eredményeként jönnek létre. Jogi relevanciájuk az általánostól eltérő szabályozást tesz szükségessé, meghatározva például e kommunikációs folyamat formai és tartalmi követelményeit. Az elektronikus kereskedelem e jogügyleteket áthelyezi az Internetre. A hálózaton kötött jogügyletek nem csak a hálózati egyéni kommunikációhoz, hanem a hagyományos jogügyletekhez képest is többletszabályozást igényelnek. E problémák a hagyományos magánjog és az ahhoz kapcsolódó jogterületek, illetve az elektronikus kereskedelem kölcsönhatásaként vizsgálhatók.
A dolgozat tárgyát az Interneten folytatott nyilvános kommunikáció jogi szabályozása képezi. Az egyéni és nyilvános kommunikáció elhatárolási eleme a kommunikáció címzettsége. A legtágabb értelemben vett nyilvános kommunikációra ennek megfelelően a meg nem határozott összetételű, pontosan nem körülhatárolt befogadói kör jellemző. Nem használom e kommunikációs típusra a tömegkommunikáció megjelölést, mert a hálózati nyilvános kommunikáció jelentős – a következő pontban részletesen bemutatandó – eltéréseket mutat a hagyományos tömegkommunikációtól. 
A hálózati nyilvános kommunikáció jellemzői alapján további két keretbe csoportosítható. A disztribúciós keret a lényegében egyoldalúan kialakított, bárki számára elérhető információs szolgáltatásokat tartalmazza (pl. honlapok). A nyilvános fórumok és viták kerete azokat a szolgáltatásokat foglalja magába, amelyekben a tartalom a résztvevők párbeszédének eredményeként, az egyoldalúság teljes megszüntetésével jön létre. 
A nyilvános kommunikációval szemben az egyes médiumok sajátosságaihoz igazodva az állam mindig határokat szab és követelményeket támaszt. A szabályozás terjedelmét elsősorban a médium hozzáférhetősége és – feltételezett – befolyásoló ereje, a szabályozás korlátait pedig elsősorban technikai jellemzői határozzák meg.
2. Az Internet mint médium	
Technikailag az Internet mindössze új kommunikációs infrastruktúra, nyilvános kommunikációt biztosító szolgáltatásainak társadalmi lehetőségeit tekintve viszont új médium. Minden médium sajátos teljesítőképességek szervezett kommunikációs csatornájaként szolgáló intézményesített rendszer. A médium egyrészt meghatározott célok elérésre irányuló olyan társadalmi szervezet, amely különböző teljesítményeket nyújt: funkcionális és diszfunkcionális következményeket von maga után. Másrészt olyan intézmény, amely a társadalmi szabályozó‑rendszerben nélkülözhetetlen szerepet tölt be. A mindenkori társadalom politikai és gazdasági szervezetei határozzák meg, hogy mennyire építik be működésükbe az új médium – esetünkben az Internet – lehetőségeit; dönthetnek úgy is, hogy teljesen elzárkóznak e lehetőségektől.
2.1. Internet  és tömegkommunikáció
A médium fenti meghatározása tág kategóriát jelent, amely nem csak a hagyományos tömegkommunikációs eszközöket foglalja magába. E kategórián belül a tömegkommunikáció olyan periodikus kommunikációs formaként határozható meg, amelyben valamely technikai eszköz közvetítésével nagyszámú befogadó részére ugyanazt az üzenetet egyidejűleg vagy közel egyidejűleg lehet közvetíteni. Az Interneten zajló nyilvános kommunikáció alapvetően eltér e követelményektől: annak nem feltétele a periodicitás, az egyoldalúság (az üzenet azonossága) és az egyidejűség.
2.1.1. Az információ elérése
A periodicitás és az egyidejűség követelménye az információk elérésének módja miatt nem teljesül. Ez egyrészt azt jelenti, hogy amíg a korábbi tömegkommunikációs eszközök bizonyos árért az információ meghatározott mennyiségét nyújtották, a hálózaton a felhasználó minden egyes információért külön fizet. A hagyományos média elosztott szolgáltatásként működik, azaz a tartalmakat egyetlen helyről meghatározatlan számú fogadónak továbbítják, és – elsősorban az elektronikus médiumok esetében – a tartalom továbbításának időpontját a szolgáltató egyoldalú döntése határozza meg. Ezzel szemben az Internet legtöbb szolgáltatására az a megoldás jellemző, hogy a közlő által készített tartalom nyilvánosan elérhető helyen tárolódik, és a felhasználó ahhoz csak kifejezetten erre irányuló cselekményével, tetszőleges időpontban fér hozzá. Az ilyen típusú szolgáltatást a továbbiakban lekérhető szolgáltatásként jelölöm.
2.1.2. Interaktivitás
Korábban az egyéni kommunikáció kizárólagos sajátossága volt a résztvevők közötti szerepcsere lehetősége, jelenleg viszont a hálózati nyilvános kommunikációnak is alapvető jellemzője az interaktivitás. Ez átalakítja a nyilvános kommunikáció szereplőinek viszonyát. A hagyományos tömegkommunikációban a közlő tartósan egyoldalúan határozza meg a tartalmat, a befogadókat ezzel a passzív közönség szerepébe kényszerítve. Az interaktivitás a szereplők aktív részvételével zajló kétirányú kommunikációt, folyamatos visszacsatolást jelent. Az Internet átjárhatóvá teszi az egyéni és a nyilvános kommunikáció határait, ezzel korlátlan számú résztvevőnek teszi lehetővé tetszőleges tartalmak interaktív kicserélést. 
Az egyes szolgáltatások interaktivitásának mértéke eltérő, ami függ a választási lehetőségek komplexitásától, a tartalom eléréséhez szükséges ráfordítástól, a felhasználói tevékenységekre adott választól, az információ felhasználásának ellenőrzésétől, információk hozzáfűzésének lehetőségétől, valamint a személyközi kommunikáció lehetőségének biztosításától. Az interaktivitás kimerülhet az adott tartalom – önkéntes és tetszőleges időben történő – lekérésében, de jelentheti a tartalomnak a szereplők általi aktív kialakítását, azaz a tényleges párbeszédet is. Az egyirányú tömegkommunikációs folyamatban a közlő végzi a tartalom kizárólagos kialakítását és szelekcióját. Az interaktív kommunikációban a tartalmak szelekciója és sokszor azok kialakítása is felhasználói szintre kerül. Míg a hagyományos média a mögötte álló szervezetrendszer által megszerkesztett tartalommal befolyásolja a nyilvános véleményképzést, az interaktivitás olyan nyilvános teret hoz létre, amelyben minden korábbinál több vélemény jelenhet meg és ütközhet. 
2.1.3. Szervezettség
Az interaktivitással szoros összefüggésben a hálózati nyilvános kommunikációban megváltozik a kommunikációs folyamat szereplőinek jellege. Mivel a hagyományos tömegkommunikáció nagyrészt professzionális újságírói és gazdasági tevékenységre épül, arra az erős szervezettség jellemző: a tömegkommunikáció ipari jellegű információtermelési folyamat. Minden médium mögött áll egy szervezetrendszer, amely meghatározott – pl. gazdasági, kulturális vagy politikai – célok szerint működik. Az Internet minden eddiginél alacsonyabb hozzáférési költséggel működik, azaz nagyon széles körben lehetővé teszi a nyilvános kommunikáció folyamatában önálló szereplőként való megjelenést. A hálózati tartalmak jelentős részben nem üzleti alapon jönnek létre, a szolgáltatások lényegesen kisebb erőforrások felhasználásával és alacsony szervezettségi szinten – akár egyénileg – is kialakíthatók. 
A nyilvános kommunikációban a közlő és a befogadó hagyományos szerepei feloldódnak, és megjelennek helyettük a résztvevők. Nincs szó azonban e résztvevők teljes egyenrangúságáról. A korábbi közlőből szolgáltató lesz, aki pl. levelezőlistát, hírcsoportot működtet, és gyakran semmilyen közleményt nem hoz létre, mindössze lehetővé teszi és esetleg felügyeli a kommunikációt. E résztvevők a szervező résztvevők, akik – általában saját ideológiai vagy gazdasági értékrendjüknek megfelelően – befolyásolják (időkorlátok és díjak megállapításával, a tartalom ellenőrzésével) a kommunikáció létrejöttét és kereteit.
2.2. Az Internet mint a médiarendszer része
Sajátosságai ellenére az Internet részét képezi a teljes médiarendszernek. Ez nem csak és nem elsősorban abban jelentkezik, hogy hagyományos folyóiratok, televízió- és rádióműsorok érhetők el a hálózaton keresztül. Az Internet több, mint egy új terjesztési mód. Online‑szolgáltatásként megjelenve már a hagyományos médiatermékek is nyújtanak valamilyen többletet, mint például  a hírek cserélődésének gyorsulása vagy a hírforrások – hírügynökségek – közvetlen elérhetősége. 1997-ben kb. 650 ún. Webcast rádióállomás és 270 Real‑Video oldal volt elérhető az Interneten. Nem ritka, hogy egy televízió- vagy rádióműsor komoly internetes háttérrel rendelkezik, a közönség az új médium útján teremt kapcsolatot a hagyományos médiummal. Egyre gyakoribb meghatározott események élő hálózati közvetítése. Megjelennek olyan médiatermékek, amelyek kizárólag a hálózaton léteznek. A hálózati folyóiratok még a hagyományos folyóiratok virtuális megfelelői, más szolgáltatások – mint a portálok –  viszont a hálózaton kívül nem is léteznek. A szöveges információk mellett egyre jobb minőségben érhetők el hanganyagok, álló‑ és mozgóképek: az Internet az információk minden formájának helyt adó multimédiás közeg.  A legnagyobb áttörést azonban a nyilvános kommunikáció olyan teljesen új formái jelentik, amelyek nem egyoldalúan meghatározott tartalmat közvetítenek, hanem tetszőleges felhasználói kör részére az aktív véleménycsere kereteit teremtik meg. E szolgáltatások átjárhatóvá teszik az egyéni és a nyilvános kommunikáció területeit. A levelezőlisták, vitafórumok, hírcsoportok a társadalmi nyilvánosság elsődleges színtereivé válhatnak. 
2.2.1. Médiakonvergencia
Ha az Internet helyét keressük a médiarendszerben, észre kell vennünk, hogy alapvetően olyan számítógépekről beszélünk, amelyek egymással távközlési úton vannak összekötve, és rajtuk keresztül nyilvános kommunikációt biztosító szolgáltatásokat érünk el. A számítógép beépíthető egy mobiltelefonba vagy egy televízióba, az összeköttetés létrejöhet telefonvonalon vagy műsorszórásra szánt kábelen, a szolgáltatás lehet egy újság, egy film, egy zeneszám, vagy egy teljes műsor. A számítógép mára hibrid‑médiummá vált, az Internet pedig maga a konvergencia, vagy legalábbis annak díszpéldája. Az Internet a médiakonvergencia alapja és eredménye. A konvergencia az a fogalom, amely kijelöli az Internet helyét a médiumok között. Az Európai Unió Bizottságának a távközlési, média és információtechnológiai szektorok konvergenciájáról és ennek szabályozási kihatásairól szóló Zöld Könyve szerint a konvergencia különböző hálózati platformok azon képessége, hogy alapvetően hasonló szolgáltatási fajtákat hordozzanak, illetve olyan fogyasztói eszközök összefonódása, mint például telefon, televízió, és személyi számítógép. A konvergencia több szinten zajlik. A jelenség technológiai alapját a digitalizáció jelenti, amely megteremti a különböző adatátviteli módok és végfelhasználói eszközök közös nevezőjét. A különböző típusú médiatartalmak digitalizációja azok fokozott keveredését eredményezi: a szövegből, hangból, képből multimédia‑tartalom lesz. Mindez végül a különböző médiumok konvergenciájához vezet, amelynek eredményeképpen a felhasználó tetszőleges tartalmat tetszőleges eszközzel érhet el. Az Internet technikai alapját képező TCP/IP protokoll a platform-függetlenség legegyértelműbb példája. A jelenség egy további szinten, a különböző területeken tevékenykedő vállalatok egyre szorosabb összefonódásában is megfigyelhető (vállalati fúziók, szövetségek). 
A konvergencia a médium fogalmának differenciálódásához vezet. Televízió alatt mindenki a műsor, az azt létrehozó és megszerkesztő vállalkozás és a készülék szorosan összekapcsolódó egységét érti. A médiakonvergencia megszünteti a platform, a tartalom és a vállalkozás korábban egyértelmű egységét. Minél jellemzőbbé válik, hogy egy szolgáltató a szolgáltatásainak piaci megjelentetésére több médiumot (nyomtatott sajtó, elektronikus sajtó, online) használ, annál élesebben különbséget kell tenni a médium és a szolgáltatás között. 
Annak ellenére, hogy a jog eddig is külön követelményeket állított a szolgáltatóval szemben (szervezeti szabályok), illetve a szolgáltatással szemben (tartalmi szabályok), a jelenlegi szabályozás nem alkalmas a platform-független tartalom és vállalkozás viszonyainak rendezésére. A legnagyobb kihívást a médiarendszer egészének egységes keretek közé helyezése jelenti, ami ágazatokon átnyúló horizontális szabályozást tesz szükségessé.
3. A médiumok szabályozhatósága és szabályozandósága
Az új feltételekhez igazodó szabályozás kialakítása végett meg kell vizsgálni az Internet sajátosságait a nyilvános kommunikáció korábbi eszközeihez képest. Jogi eszközökkel a médium alapvető technikai és szervezeti jellemzői nem alakíthatóak át. A hatékony szabályozásnak igazodnia kell a korlátokhoz. A továbbiakban a médium e jellemzőit a médium szabályozhatóságaként jelölöm. Minden médiaszabályozás két fő célt szolgál, amelyek meghatározzák az adott médium szabályozandóságát. Az első cél a véleménynyilvánítás szabadságával szemben álló alapjogi értékek védelme, amely a jogrendszer általános szabályain keresztül valósul meg. A második cél lényegében a társadalmi nyilvánosság megfelelő működésének garantálása. Mivel a tömegkommunikációs eszközök a vélemények alakításának legfontosabb tényezői, a társadalmilag releváns tények és vélemények lehető legszélesebb körű megjelenését az állam jogi eszközökkel biztosítja.
3.1. Az Internet szabályozhatósága
Minden jogi beavatkozás csak a technikai lehetőségek keretei között érvényesülhet. Az Internet hálózati architektúráját az eredeti, katonai célú felhasználáshoz igazodó nagyfokú decentralizáltság és a hierarchia hiánya jellemzi. A globalitás egy olyan szabvány eredménye, amely sikeresen valósítja meg a különböző típusú számítógépek és számítógép‑hálózatok összekapcsolását. 
3.1.1. Számítógép‑hálózatok
Annak ellenére, hogy – a fent bemutatottak szerint – lényegében minden eleme helyettesíthető, az Internet technikailag számítógép‑hálózat. A számítógép‑hálózat egymástól független, autonóm, egymással információt cserélő számítógépek összekapcsolása révén nyert hálózat, amelyben az erőforrások megosztva használhatók. A számítógép‑hálózatok javítják az információk elérhetőségét és az erőforrások közös használatával gazdaságosabb működést tesznek lehetővé.
A hálózatok területi kiterjedésük alapján lehetnek szűk kiterjedésű (10-1000 m) helyi hálózatok (Local Area Network, LAN), 1-100 km‑t lefedő városi hálózatok (Metropolitan Area Network, MAN) és nagy területű, akár az egész világra kiterjedő hálózatok (Wide Area Network). Az egyes hálózatok rendszerint egymással is összekötve működnek. Az összekapcsolt hálózatok internet‑ként jelölhetők. Az Internet az a sajátos  számítógép‑hálózat, amely egységes átviteli protokoll alapján az egész világra kiterjedően számos hálózat összekapcsolásából jött létre.
Az összekapcsolt részhálózatok között a továbbított adatmennyiség csökkentésére gyakran működik ún. Proxy‑Cache‑Server, aminek a jogi szabályozásban is jelentősége van. Olyan, általában elkülönített számítógép‑rendszeren működő sajátos alkalmazásról (szoftverről) van szó, amely idegen tartalmakat tárol automatikusan és rövid ideig. Amikor a felhasználó egy távoli számítógépen tárolt információt kér le, az információ letöltődik közvetlenül a távoli gépről, és ezzel egyidejűleg a Proxy‑Cache‑Server azt eltárolja. Ha egy másik felhasználó kéri ugyanezt az információt, az már nem a távoli gépről, hanem a Proxy tárolóról töltődik le. E technikai megoldás célja az adatelérés hatékonyságának növelése. Technikailag ugyan kizárólag adattárolásról van szó, de funkcióját tekintve a Proxy‑Cache‑Server adatközvetítő szerepet tölt be.
3.1.2. Hardver‑elemek
A hálózatba kötött számítógépek betöltött funkciójuk alapján lehetnek szerverek, azaz kiszolgáló számítógépek vagy kliensek. Egy-egy gép egyidejűleg betöltheti mindkét funkciót. Ahhoz, hogy a hálózaton működhessen az adattovábbítás, átviteli közegre és összekötő számítógépre van szükség. Az átviteli közeg általában réz- vagy üvegszálas kábel, de kábel nélküli, rádiós átvitelre is lehetőség van. A vezetékes összeköttetés megvalósulhat csillag, gyűrű, fa, teljes, illetve szabálytalan formában.
A hálózatokat összekötő számítógépek, útválasztók (Routers) fő feladata a bejövő vezetéken érkező adatok továbbvezetése meghatározott kimenő vezetékre. Amennyiben nincs szabad kivezető kábel, az útválasztónak gondoskodnia kell az adatok átmeneti tárolásáról. Ha két útválasztó között nincs közvetlen kapcsolat vagy több közvetítési út lehetséges, hatékony közvetett összeköttetést kell találni. Ha az adatokat különböző átviteli technikát alkalmazó hálózatok között kell továbbítani, meg kell oldani az ezek közötti konvertálást. Ezt speciális számítógép‑rendszer, ún. Getaway végzi.
3.1.3. Hálózati architektúra
Az Internet mint a hálózatok hálózata különböző számítógép‑rendszereket és különböző hálózatokat foglal magában. Az eltérő rendszerek közötti kommunikációt egységes technikai szabványok biztosítják. A Nemzetközi Szabványügyi Szervezet (ISO) dolgozta ki a nyílt rendszerek összekapcsolása (Open System Interconnection, OSI) referenciamodellt, amely nem egy konkrét hálózati architektúra, hanem egy ajánlás-jellegű elméleti modell.  A modell hét, egymásra épülő réteget definiál az elméleti hálózat számára. E rétegek alkotják az adatátviteli folyamat lépéseit. Az első réteg, a fizikai réteg felelős a legkisebb információ‑egység, a bit átviteléért. Az adatkapcsolati réteg a megbízható átvitel érdekében az érkező bit‑folyamot azonos hosszúságú adatkeretekre tördeli, amelyek hibajavító információt is tartalmaznak. Ezt követi a hálózati réteg, amely kiválasztja az adatok továbbításának útvonalát és biztosítja a tényleges adatáramlást. A végpontok közötti átvitel megbízhatóságának, hatékonyságának biztosítása a szállítási réteg feladata. Az ötödik, ún. viszonyréteg biztosítja a felhasználói programok számára a hálózat láthatóságát. A kommunikáció során az átvitt adatokat szabványos kódolással úgy kell előállítani, hogy a felhasználói programok értelmezni tudják azokat. Ezt biztosítja az ábrázolási réteg. A hetedik réteg, az alkalmazási réteg teszi lehetővé a felhasználónak, hogy igénybe vehesse más számítógépek erőforrásait és kommunikálhasson más számítógépek felhasználóival.
Minden hálózatba kötött számítógép hálózati felépítésének meg kell valósítania mind a hét réteghez rendelt funkciókat. Az egyes gépek azonos rétegei kommunikálnak egymással, de amíg az egyik gép felhasználójától egy információ eljut egy másik gép felhasználójáig, addig az összes rétegen áthalad. 
A modell egyes rétegeinek funkcióit megvalósító konkrét szabályrendszer a protokoll. A protokoll a kommunikáció kezdeményezéséhez, fenntartásához vagy bontásához szükséges, szigorúan kötött szintaktikai és szemantikai szabályok összessége.
3.1.4. TCP/IP protokoll
Az Internet nem egy önálló számítógép‑hálózat, sokkal inkább sajátos hálózati architektúrát jelent általánosan elismert hálózati protokollal. Az Internet hálózati architektúrája elveiben megfelel az ISO/OSI‑modellnek, de kevesebb rétegből és egyedi protokollból áll. A világszerte elismert és alkalmazott TCP/IP protokoll különböző típusú számítógépek és hálózatok összekötését teszi lehetővé. A TCP/IP protokoll a hét rétegből csak a hálózati réteget és a szállítási réteget definiálja, a többi réteget minden rendszer szabadon szabályozhatja.
A hálózati réteget szabályozó Internet Protocol (IP) egy csomagkapcsolt hálózatot határoz meg, amely az adatokat egyedi adatcsomagokra osztja és a csomagokat egymástól függetlenül továbbítja. Az üzenet így nem foglalja le a hálózat egy részét, annak csomagjai számos más üzenet adatcsomagjaival együtt, azonos összeköttetési úton kerülnek elküldésre. Minden csomag fejrésze tartalmazza a küldő és a fogadó gép IP‑címét, amely a helyi hálózatot és az adott csomópontot (számítógépet vagy adatátviteli berendezést) azonosító számsor. Az adatcsomagok útvonalát az Internet Protocol határozza meg, mindig a következő útválasztó kijelölésével. Az üzenet egyes adatcsomagjai különböző utakon és az eredetitől eltérő sorrendben érhetik el a fogadót. 
Mivel tehát az üzenetek továbbítása kisebb csomagokra bontva történik, a fogadónál e csomagokat ismét a megfelelő sorrendbe kell rendezni. Ez az egyik feladata a ISO/OSI‑modell szállítási rétegét leíró Transmission Control Protocol‑nak (TCP), amely az egyes csomagokat folyamatos számozással jelöli meg. A TCP ellenőrzési feladatokat is ellát: az elküldendő adathoz ellenőrző összeget képez, amit összehasonlít az érkezett adatokból nyert összeggel. Ha ezek nem egyeznek, az adat ismét továbbításra kerül. További fontos funkció az egyes csomagoknak az azokat értelmezni tudó alkalmazásokhoz rendelése. A TCP ezt a csomagokban található, az egyes alkalmazásokat azonosító port‑számok segítségével valósítja meg. 
A TCP/IP protokoll csak az adattovábbítás alapvető szabályait rendezi, a továbbított adatok formája – az ISO/OSI modell alkalmazási rétegében – szabadon definiálható. Az egyes Internet‑szolgáltatások – mint az e‑mail, a News‑szolgáltatások (hírcsoportok), az Internet Relay Chat (IRC), a File Transfer Protocol (FTP), a Gopher és a World Wide Web – saját protokoll alapján működnek. 
3.1.5. Hálózati szolgáltatások 
Az e‑mail adatok – elektronikus levelek – továbbítását biztosítja meghatározott (kettő vagy több) felhasználók között. A hírcsoportok (newsgroups) elektronikus kommunikációs fórumok, amelyek üzenetei a világ különböző szerverein terjednek és tárolódnak. Az IRC (Internet Relay Chat) több felhasználó egyidejű kommunikációját teszi lehetővé, nyilvános vagy egyéni csatornán. A FTP (File Transfer Protocol) segítségével a hálózat gépei között szöveges vagy bináris állományokat vihetők át egyik gépről a másikra. A Gopher egy karakterorientált, menüvezérelt információ‑szolgáltató rendszer, melynek segítségével főleg szövegállományokat lehet letölteni az Interneten lévő, területileg szétszórt adattömegből. Jelentőségét a Web megjelenésével elveszítette. A World Wide Web osztott, hipertext-alapú, multimédia képességekkel rendelkező rendszer, az általános információ‑lekérés és keresés eszköze. A hipertext lehetővé teszi a szövegben elhelyezett hivatkozások (internetes kapcsolatok, hyperlinkek) közvetlen elérését, függetlenül a hivatkozott adatok fizikai helyétől.
3.2. A szabályozandóság kérdése
A médiumok szabályozandóságának alapja, hogy a nyilvános kommunikáció üzenetei kisebb-nagyobb közösségek nyilvános terében megjelenve befolyásolják a vélemények alakulását. Meghatározzák a közösséget érintő kérdéseket és formálják a kérdésekkel kapcsolatos véleményeket: befolyásolják a közvéleményt. A szabályozandóság mértéket a médiumnak a társadalmi nyilvánosságban betöltött szerepe határozza meg.
3.2.1. A tömegkommunikáció szabályozandósága
A hagyományos tömegkommunikációs eszközök szabályozandóságának kérdéseivel a magyar Alkotmánybíróság 30/1992. (V. 26) és 37/1992. (VI. 10) számú határozataiban foglalkozott, amelyekből a hálózati nyilvános kommunikáció szabályozásának terjedelmére vonatkozó következtetések is levonhatók. Az Alkotmánybíróság a – valamennyi médium szabadságát felölelő – sajtószabadságot a véleménynyilvánítás szabadságából mint a kommunikációs jogok anyajogából vezette le. Az államnak a véleménynyilvánítási szabadság szubjektív joga mellett a demokratikus közvélemény kialakulásának feltételeit és működésének fenntartását is biztosítania kell. A demokratikus közvélemény alapfeltétele a teljes körű és tárgyilagos tájékoztatás: az államnak meg kell akadályoznia a tájékoztatási monopóliumok létrejöttét. A véleménynyilvánítási szabadság alkotmányos határait minden esetben úgy kell meghatározni, hogy azok a közvélemény kialakulásának, illetve szabad alakításának a demokrácia szempontjából nélkülözhetetlen érdekét is figyelembe vegyék.
Az Alkotmánybíróság megállapítása szerint a véleménynyilvánítási szabadság a sajtószabadság vonatkozásában sajátosan érvényesül. A sajtó szabadságát arra figyelemmel kell garantálnia az államnak, hogy a sajtó a véleményalkotáshoz szükséges információszerzésnek, a véleménynyilvánításnak és véleményformálásnak kitüntetett fontosságú eszköze. A sajtószabadságot elsősorban az állam tartalmi be nem avatkozása biztosítja. Ezzel a tartózkodással az állam elvileg lehetővé teszi, hogy a társadalomban jelenlévő vélemények, valamint a közérdekű információk teljessége megjelenjen a sajtóban.
A nyomtatott sajtó szabályozásának jellegét alapvetően az határozza meg, hogy a korlátlanul rendelkezésre álló papír elvileg bárki számára hozzáférhetővé teszi. A szabályozás feladata az állammal szembeni garanciák megteremtése. Mivel vélemény-monopóliumok kialakulásának veszélye nem áll fenn, a jogszerű működéséhez a jogrend általános szabályai elegendő garanciát nyújtanak. Médium-specifikus szabályozásra nincs szükség.
A véleménynyilvánítási és tájékozódási szabadság szolgálata a sajtószabadságra vonatkozó sajátosságokon túl további feltételeket követel meg a rádióval és televízióval kapcsolatban. Itt az alapjog gyakorlását összhangba kell hozni megvalósítása technikai feltételeinek szűkösségével, azaz a felhasználható frekvenciák véges voltával. Figyelembe kell venni a hagyományos elektronikus médiumok befolyásoló erejét is. Az információk szelekciójával a közvélemény manipulálható. A német Alkotmánybíróság  több döntése a hagyományos elektronikus médiumok működéséből származó veszélyforrásként jelölte meg az egyidejűségből következő széles körben kifejtett hatást, az aktualitást, valamint a mozgóképek, hangok és élő tudósítások meggyőző erejét. 
A sajátosságok miatt a rádió és televízió esetében a véleménynyilvánítási szabadságot jogilag részletesen szabályozott szervezeti megoldásokkal kell biztosítani. Ezek célja a tömegközlés függetlenségének garantálása mellett az egész tömegkommunikációs rendszernek a nemzetközi egyezményekben és az alkotmányban foglalt követelmények szerinti szabályozása. Az államnak fel kell számolnia a tömegkommunikáció monopolisztikus rendszerét, ami a plurális – közszolgálati és kereskedelmi műsorszolgáltatókat magába foglaló – intézményrendszer feltételeinek biztosításával érhető el. Biztosítani kell továbbá a társadalomban jelenlévő politikai, kulturális, vallási és egyéb áramlatok nyilvános megjelenítését.
Az alkalmazott szervezeti megoldások alkotmányosságát az minősíti, hogy elvileg képesek‑e biztosítani a társadalomban jelenlévő vélemények teljes körű, kiegyensúlyozott arányú és valósághű kifejezésre jutását, valamint a közérdeklődésre számot tartó eseményekről és tényekről való elfogulatlan tájékoztatást. Meg kell teremteni a demokratikus társadalom számára elengedhetetlen nyilvánosságot, amelyben biztosított a vélemények sokoldalúsága. Az államnak aktívan be kell avatkoznia a médiumok működésébe, azaz a véleménynyilvánítás szabadságába, de minden médium esetében csak a célok eléréséhez szükséges mértékben. A médium‑specifikus szabályozás a műsorszolgáltatóval szemben olyan szervezeti szabályokat, a műsorral szemben pedig olyan tartalmi szabályokat állapít meg, amelyek a társadalmi nyilvánosság megfelelő működését biztosítják.
3.2.2. Az Internet szabályozandósága
A dolgozat tárgya lényegében az Internet szabályozandósága, itt csak ennek alapvető kérdéseit vizsgálom. Ma már aligha vitatható a nyilvános hálózati kommunikáció társadalmi szerepe: színtere és alakítója a társadalmi nyilvánosságnak. Az Internet a hozzáférés költségeit minimálisra csökkentve a résztvevők lehető legszélesebb körének biztosítja a lehető legszélesebb nyilvánosságot. Nem az egyoldalúan kialakított üzenetek befogadása, hanem a folyamatos visszacsatolás jellemzi. Alapeleme a résztvevők aktivitása, a közöttük folyó párbeszéd. Az Internet minden korábbi eszköznél hatékonyabban hidalja át a térbeli, időbeli és kulturális távolságokat, az információkat a világon bárhol elérhetővé és megvitathatóvá teszi. A globális faluban a nyilvánosság demokratikus potenciálja megsokszorozódhat, a jelenlegi struktúrák alapvetően átalakulhatnak. 
Az Internet szabályozandóságát alapvetően meghatározza, hogy az elérhető tartalom nagy része magánszemélyektől származik, akik szerkesztői közvetítettség nélkül élnek a szabad szólás jogával. Előtérbe kerül a véleménynyilvánítás szabadságának egyéni, szubjektív jellege. A kommunikációs folyamatból hiányzik az a szervezet, amely az egyoldalúan kialakított üzeneteivel uralja a társadalmi nyilvánosságot. A felhasználó kiválasztja az őt érdeklő információkat és azokra azonnal reagálhat is. Az új médium feloldhatja a be nem avatkozás és a sokszínűség közötti konfliktust. 
Más jellegű kérdések merülnek fel a szervező résztvevőkkel kapcsolatban: azt kell eldönteni, hogy a jog a tartalom szerkesztőiként vagy azok egyszerű közvetítőiként kezeli őket. A tartalom szerkesztőjének joga van a neki nem tetsző információk közvetítését megtagadni, de felelős a tartalomért. Egyszerű közvetítőként a szolgáltató  minden információt közvetíteni köteles, de azokért nem felel. Jogi helyzetüket az határozza meg, hogy ténylegesen mennyire avatkoznak be a kommunikációs folyamatba. Erről elsősorban a felelősség szabályozásával és a szűrőrendszerekkel kapcsolatban lesz szó.
Az általános hozzáférésnek az Interneten is vannak sajátos – pl. képzettségbeli, nyelvi, vagy az információk kereshetőségében jelentkező – korlátai. A szabályozás elé az Internet üzletiesedése állít új feladatokat. Az Internet mint az információs társadalom alapja ezt a társadalmat ketté is oszthatja. A technológiai feltételek is szűkítik az elérhetőséget. A szükséges hardver- és szoftverelemek beszerzése, valamint az Internet fizikai elérésének költségei egész társadalmi csoportokat, sőt egész nemzeteket zárnak ki ebből a nyilvánosságból. Ahogyan a polgári nyilvánosság, a hálózati nyilvánosság is a kommercializálódással veszti el eredeti funkcióját. Multimediális cirkusszá alakul, ahol a hozzáférés egyre inkább az egyén és az adott társadalmi csoport gazdasági erejétől függ. E folyamat megállítása indokolhatja az állami beavatkozást.
4. A hálózati szolgáltatások jogi meghatározásai
A szabályozás részletkérdései előtt meg kell vizsgálni, hogy a jogalkotó az új médiumot mely jellemzői alapján határozza meg, a jogrendszerben hol jelöli ki a helyét. A szolgáltatásoknak a hatályos magyar jog szerinti besorolása mellett a német jogrendszer és az Európai Unió speciális szabályaiban alkalmazott fogalmakat mutatom be.
4.1. A hálózati szolgáltatások a magyar jogban
A hálózati szolgáltatások helyzetét a hatályos magyar jogban a hagyományos távközlési és médiaszabályozás keretében kell meghatározni, ami sokszor nem vezet megfelelő  eredményre. A sajtójogi szabályok alkalmazása jogilag helytálló lehet, de gyakorlatilag biztosan nem célravezető. A sajtó fogalmát a sajtóról szóló 1986. évi II. törvény (Stv.) zárt felsorolásként határozza meg, amely az időszaki lapra, a rádiós és televíziós műsorszolgáltató, valamint a hírügynökség tevékenységére terjed ki. Meg kell vizsgálni, hogy a hálózati szolgáltatások besorolhatók‑e ezek közé. Az időszaki lap fogalma a terjesztés módjáról semmit nem mond, úgy is értelmezhető, hogy az nem korlátozódik szigorúan a nyomtatott sajtóra. Azok az információs szolgáltatások, amelyek tartalma évente legalább egyszer módosul, besorolhatók e fogalom alá. Ha ezt elfogadjuk, akkor a disztribúciós keretbe tartozó hálózati szolgáltatások bejelentési kötelezettség alá esnek. Egyes véleményekkel ellentétben ez nem biztosítja a kérdés megfelelő kezelését, mert az amatőr tartalom‑szolgáltatók esetében a bejelentés teljesen indokolatlan és számonkérhetetlen kötelezettséget, a nyilvántartó szerv részére pedig megoldhatatlan feladatot jelent. 
Ha elvetjük az időszaki lap fogalmának alkalmazását, a Stv. hatálya továbbra is kiterjedhet a hálózati szolgáltatásokra. A törvény szerint a tájékoztatást vagy műsort tartalmazó és nyilvános közlésre szánt minden technikai eszköz sajtóterméknek minősül. A hálózati nyilvános kommunikáció szolgáltatásai – a honlapok mellett pl. a hírcsoportok és a levelezőlisták is – tulajdonképpen megfelelnek e fogalomnak: nyilvánosan közölnek a tájékoztatás körébe tartozó tényeket, véleményeket. A Stv. azonban a sajtótermékekre vonatkozó általános rendelkezéseket alig tartalmaz, tehát e minősítés valójában nem jár gyakorlati következményekkel. A hálózati szolgáltatások sajtójogi besorolása a gyakorlatnak és az európai megoldásoknak is ellentmond, legfeljebb átmenetileg alkalmazható.
A rádiózásról és televíziózásról szóló 1996. évi I. törvény (Rtv.) szerinti műsorszolgáltatás kifejezetten a rádióműsorokat, illetve televízió-műsorokat foglalja magába, alkalmazása a hálózati szolgáltatásokra kizárt. A Rtv. hatálya egy esetben mégis kiterjedhet a hálózati kommunikációra: az értéknövelő szolgáltatásokkal kapcsolatban. Ide tartoznak a műsorszolgáltató által működtetett, a műsorszolgáltatással össze nem függő programokat és információkat terjesztő szolgáltatások. A műsorszolgáltató honlapja, az általa működtetett hírcsoport, levelezőlista vagy IRC‑szolgáltatás tipikusan ebbe a körbe tartozik. Nehezen indokolható az Országos Rádió és Televízió Testület azon – 1999 évi – álláspontja, amely szerint  az Internet honlap nem értéknövelő szolgáltatás.
4.2. Távszolgáltatások és médiaszolgáltatások
A német jog a hálózati szolgáltatásokat mint az új információs és kommunikációs szolgáltatások részét kezeli, és e szabályozást a hagyományos médiumokra és a távközlésre vonatkozó szabályozáshoz igazítja. Az új szolgáltatásokat nem egységesen, hanem két kategóriára bontva szabályozza. Ennek fő oka a szövetségi állam és a tagállamok jogalkotási hatáskörének ütközése. Az Alaptörvény (Grundgesetz, GG) 73. cikkének 7. pontja a távközlést a szövetségi állam kizárólagos hatáskörébe utalja, míg a GG 30. és 70. cikke alapján a médiaszabályozás a tagállamok hatásköre. Jól mutatja ez a konfliktus az új szolgáltatások besorolásának nehézségét. Mind a szövetségi törvényhozó, mind a tagállamok álláspontja elfogadható, de a megoldást a jelenlegi párhuzamos szabályozás helyett a jogalkotási hatáskörök módosítása jelentené. 
A távszolgáltatások‑ra vonatkozó rendelkezéseket a szövetségi törvényhozó által 1997. június 13‑án elfogadott, az információs- és kommunikációs szolgáltatások keretfeltételeinek szabályozásáról szóló törvénycsomag (Informations- und Kommunikationsdienste – Gesetz, IuKDG), elsősorban pedig az ennek részét képező távszolgáltatásokról szóló törvény (Teledienstgesetz, TDG) tartalmazza. A médiaszolgáltatásokat a tagállamok által kötött államszerződés (Mediendienst-Staatsvertrag, MDStV) szabályozza, amit 1997. június 23-án erősítettek meg törvényben.
A távszolgáltatások azok az információs és kommunikációs szolgáltatások, amelyek kombinálható szöveges, képi vagy hang-adatok egyéni használatára szolgálnak, és alapjukat távközlési úton végzett terjesztés képezi. A TDG Indokolása szerint ezek “nem a nyilvános véleményképzésre alkalmas tömegkommunikációs ellátást, hanem a felhasználó által meghatározható kommunikációt szolgálják.”  Távszolgáltatások különösen: 1. az egyéni kommunikáció területére eső szolgáltatások pl. banki távszolgáltatások, távmunka, távoktatás, 2. mindazok az információs és kommunikációs szolgáltatások, amelyeknél nem a közösségnek szóló, a véleményképzés befolyásolására irányuló szerkesztett tartalom áll az előtérben, pl. a közlekedési, időjárási, környezeti vagy tőzsdei adatok, árukra és szolgáltatásokra vonatkozó információk, azzal a fontos megszorítással, hogy a szolgáltatásokból hiányzik a nyilvános véleményképzés befolyásolásának szándéka, 3. az Internet vagy más hálózatok használatát lehetővé tevő szolgáltatások, így pl. a Web-böngészők és a keresők, 4. távjátékok, 5. elektronikusan lekérhető, árukra és szolgáltatásokra vonatkozó ajánlatok interaktív eléréssel és közvetlen megrendelési lehetőséggel. A távszolgáltatások terjesztési módját a törvény nem korlátozza, így azok elosztott és lekérhető szolgáltatások is lehetnek.
Médiaszolgáltatások a közösség felé irányuló, szövegben, képben, hangban megjelenő információs és kommunikációs szolgáltatások, amelyek terjesztése elektromágneses rezgések felhasználásával vagy vezeték mentén, illetve útján történik. Médiaszolgáltatások különösen 1. a nyilvánosságnak szóló közvetlen ajánlat formájában megjelenő elosztott szolgáltatások, amelyek termékek vételére, eladására vagy bérletére, illetve szolgáltatások nyújtására vonatkoznak (teleshopping), 2. azok az elosztott szolgáltatások, amelyekkel mérési eredmények vagy adatközlések szöveges vagy képi terjesztése történik, kísérőszöveggel vagy anélkül, 3. televízió-szöveg, rádiószöveg vagy hasonló szöveges elosztott szolgáltatások, 4. azok a lekérhető szolgáltatások, amelyeknél valamely szöveges, hang- vagy képkínálat kérésre elektronikus tárolóról felhasználás végett közvetítésre kerül, a kölcsönös egyéni teljesítést vagy a tiszta adattovábbítást előtérbe állító szolgáltatások és a távjátékok kivételével. Az Interneten elérhető, a dolgozat tárgyát képező szolgáltatások tipikusan a 4. pontban felsorolt szolgáltatások.
A két jogszabály a hatályuk alá tartozó szolgáltatások sokfélesége miatt ötszintű szabályozást valósít meg. A TDG általában szabályozza a távszolgáltatásokat, de ezen belül néhány rendelkezés különböztet az üzletszerű és nem üzletszerű szolgáltatás között. A MDStV a médiaszolgáltatásokra vonatkozó általános szabályoknál szigorúbb követelményeket támaszt az újságírói-szerkesztői kialakítású szolgáltatásokkal szemben, és több helyen eltérő rendelkezések vonatkoznak az elosztott és a lekérhető szolgáltatásokra. A legszigorúbb rendelkezések az újságírói-szerkesztői kialakítású médiaszolgáltatásokra vonatkoznak, amelyek egészben vagy részben időszaki sajtótermékek tartalmát adják vissza szövegben vagy képben, illetve amelyekben periodikus sorozatban szöveg kerül terjesztésre. Mivel ezek hatásukat tekintve is ténylegesen hasonlítanak a hagyományos sajtóra, szabályozásuk terjedelme megegyezik azzal (impresszum, helyreigazítás). Nem egyértelmű, hogy a periodikus megjelenés a tartalomnak milyen időközönkénti változását jelenti, és lekérhető szolgáltatások esetében a tartalomnak milyen mértékű megváltozása szükséges. 
Egy‑egy konkrét szolgáltatás csak az egyik jogi kategóriába tartozhat. A fogalmakat összehasonlítva azonban rögtön látható, hogy a két kategóriában jelentős átfedések vannak. Ezt a jogszabályok hatályára vonatkozó rendelkezések sem oldják fel. A TDG kizárja a hatálya alól azokat a tartalomszolgáltatásokat, amelyeknél a MDStV szerinti, a nyilvánosságnak szóló, a véleményképzés befolyásolására irányuló szerkesztett tartalom áll az előtérben. A MDStV nem érinti a TDG meghatározásait. A távszolgáltatások és médiaszolgáltatások szabályozása sok ponton azonos, de a médiaszolgáltatásokkal szemben többlet-kötelezettségek állnak fenn. A lényegesen eltérő terjedelmű szabályozás miatt súlyos problémák merülnek fel az új szolgáltatások és a hagyományos médiumok elhatárolása során. Sem a TDG, sem a MDStV nem érinti a hagyományos elektronikus médiumokat szabályozó államszerződés (Rundfunk‑Staatsvertrag, RfStV) hatálya alá tartozó tevékenységeket, és a RfStV is tartalmaz ilyen kizáró rendelkezést, az egyértelmű elhatárolás mégis szinte lehetetlen. Az elhatárolási kérdések rövid elemzése rámutat az új információs és kommunikációs szolgáltatások jogrendszerbeli elhelyezésének nehézségeire.
4.2.1. A távszolgáltatások és a médiaszolgáltatások elhatárolása
A távszolgáltatások meghatározásánál a törvényhozó az egyéni felhasználást nem tartalmi, hanem formális-technikai feltételként határozta meg. “A felhasználók által az új információs és kommunikációs technológiák útján egyénileg használható szolgáltatások” egyidejűleg a médiaszolgáltatás fogalmának megfelelően közösség felé irányulóak is lehetnek. A közösség felé irányulás" ténylegesen csak annyit jelent, hogy az adott szolgáltatás nyilvánosan elérhető, azt bárki igénybe veheti. A szolgáltatást nyújtó szempontjából egyéni felhasználásról akkor lehet beszélni, ha a szolgáltatáshoz egyetlen felhasználó férhet hozzá, ez gyakorlatilag az egyéni kommunikáció esete. A felhasználó szempontjából viszont minden nyilvánosan elérhető információs- és kommunikációs szolgáltatás esetében egyéni felhasználás történik, a televíziós csatorna kiválasztásánál éppúgy, mint egy honlap letöltésénél vagy egy e‑mail fogadásánál.
Az Interneten elérhető szolgáltatásoknak valamely fogalom alá sorolása jól szemlélteti a felmerülő nehézségeket:
A Gopher, Telnet és FTP szolgáltatások használatakor a felhasználó egy parancs kiadásával aktiválja a kliens programot, amely így a szerverről információkat tölt le. A szerveren tárolt adatokhoz mindenki hozzáférhet, ezzel teljesül a “nyilvánosság felé irányulás” feltétele. A szerver tehát ezeket az információkat a MDStV 2. § (2) bekezdés 4. pontjának megfelelően közvetíti. Más megközelítésben a MDStV hatálya alóli kivétel feltételei – “a tiszta adattovábbítás áll az előtérben” – is teljesülnek, így a szolgáltatások a TDG 2. § (2) bekezdés 2. pontjának hatálya alá is sorolhatók.
A honlapok elhelyezése a hálózaton lehetővé teszi az elérést a nyilvánosság számára. A honlapok tehát tekinthetők médiaszolgáltatásnak. A felhasználó ugyanakkor a honlap tartalmát annak önkéntes letöltésével egyénileg használja, a Web-szolgáltatások így a TDG hatálya alá is tartozhatnak. Mindenki, aki a hálózathoz hozzáfér, honlapján elvileg közvetíthet a nyilvánosságnak szánt tartalmat, és elvileg minden honlapot egyénileg elérhet. Szorosan összekapcsolódik a nyilvános szolgáltatás az egyéni felhasználással – ugyanazon jelenség két oldaláról van szó. 
Nehézségeket okoznak az Internet olyan kommunikációs szolgáltatásai, mint a levelezőlisták, a hírcsoportok vagy az IRC. Figyelembe kell venni, hogy míg az IRC valós idejű kommunikációt biztosít, a hírcsoportok lényegében lekérhető szolgáltatásként működnek. A levelezőlistáknál ez a besorolás sem egyértelmű. A hálózaton elérhető kommunikációs szolgáltatások már a technikai megvalósítás folytán a nyilvánosság felé irányulnak, bárki által elérhetők, tehát médiaszolgáltatásnak minősülnek. Másrészt viszont olyan információs és kommunikációs szolgáltatásról van szó, amelyeknél nincs szerkesztett tartalom, így rájuk a TDG is alkalmazható. Másképp minősülnek ekkor a moderált levelezőlisták, mert a levelek szelekciója a tartalom szerkesztését jelenti. A zártkörű fórumok egyértelműen a TDG hatálya alá tartoznak.
A probléma megoldására született módosító javaslat olyan szolgáltatásokat utalna a TDG hatálya alá, melyek adatoknak “különösen a felhasználó érdekében” történő használatát teszik lehetővé “lekérésre vagy a felhasználó és a szolgáltató közötti interaktív dialógus segítségével, és amelyeknél nem a közösségnek szóló, a véleményképzés befolyásolására irányuló szerkesztett tartalom áll az előtérben.” A módosítás az egyéni felhasználást nem technikai követelményként, hanem a szolgáltatás célzott elérését vagy a résztvevők dialógusát hangsúlyozó tartalmi követelményként fogalmazza meg. Ezzel párhuzamosan módosulna a MDStV 2. §‑a is, amely így azokat a szolgáltatásokat vonná a törvény hatálya alá, amelyek “nem a felhasználó és a szolgáltató közötti dialóguson alapulnak. Kivételként médiaszolgáltatásnak minősülnek azok az interaktív szolgáltatások, amelyeknél a közösségnek szóló, a véleményképzés befolyásolására irányuló szerkesztett tartalom áll az előtérben.” Ez a megoldás következetesebb elhatárolást biztosít, és az interaktivitást sem formális követelményként fogalmazza meg. 
4.2.2. Az új szolgáltatások és a hagyományos elektronikus médiumok viszonya
Az új szolgáltatások közül a médiaszolgáltatások mutatnak sok hasonlóságot a tömegkommunikáció hagyományos eszközeivel. Ahogy erről szó volt, a hálózati nyilvános kommunikáció szolgáltatásai társadalmi jelentőségüket tekintve médiumok. Ezt a német Alkotmánybíróság is elfogadta, amikor az elektronikus médiumok fogalmával kapcsolatban megállapította, hogy az “véglegesen nem határozható meg. Tartalma a GG 5. cikk (1) bekezdésének második mondata alapján védett társadalmi terület tényleges változásai szerint módosul. Ahhoz, hogy a médiaszabadság a gyors technikai változások között is megőrizze normatív tartalmát, a médium fogalmát nem szabad egy már bevezetett technikához kötni. Ellenkező esetben az alapjogi védelem nem terjedhetne ki minden olyan területre, amely, ha új eszközök segítségével is, de szintén a médiumok funkcióit látja el.” Egy másik döntésből az is egyértelműen kiderül, hogy a médiumok alkotmányi védelme nem függ a tartalom terjesztésének technikai megoldásától, az a lekérhető szolgáltatásokra is kiterjed. 
A médiumok ilyen meghatározása nagyon széles tevékenységi kört foglalhat magába, amelyben nem minden tevékenység igényel azonos szintű beavatkozást. Ez a különbségtétel jelenik meg a MDStV “médiaszolgáltatás”- és a RfStV “média”-fogalmában. 
A RfStV 2. § (1) bekezdése a hagyományos média normatív fogalmát tetszőleges formájú programkínálatnak a közösség felé irányuló összeállításaként és terjesztéseként határozza meg, ami történhet szóban, hangban és képben, elektromágneses rezgések felhasználásával, vezeték nélkül illetőleg vezeték mentén vagy segítségével; a fogalom magába foglalja azokat a kínálatokat is, amelyek terjesztése kódolva vagy valamely külön ellenszolgáltatás ellenében történik.
A két szolgáltatástípust a jogalkotó nem a hagyományos és új médiumok közötti, korábban vizsgált szempontok szerint különíti el, hanem a vélemények alakításának befolyásolásában betöltött – pontosan nem meghatározható – szerepük alapján. A médiaszolgáltatások esetében a jogalkotó feltételezi, hogy hiányzik a hagyományos tömegkommunikáció “kiemelkedő, a nyilvános véleményképzés közvetítőjeként és tényezőjeként jellemezhető szerepe.” A RfStV‑ben szabályozott médiumok a médiaszolgáltatásoktól a – normatív fogalomban megjelenő – “programkínálat” csak rájuk jellemző elemében határolhatók el. Ezen keresztül érvényesül széles hatásuk, aktualitásuk és meggyőző erejük, kiemelkedő szerepet biztosítva a társadalmi véleményképzésben. Ez a megkülönböztetés azonban a technikai lehetőségek bővülésével egyre bizonytalanabbá válik.
A programkínálat tartalmának pontatlanságát felismerve a jogalkotó a konkrét szolgáltatások valamely jogszabály hatálya alá sorolását kétség esetén a tagállamok médiahatóságaira bízza. Ha az illetékes média-felügyeleti szerv az összes média-felügyeleti szervvel egyetértésben megállapítja, hogy az adott médiaszolgáltatás a hagyományos média fogalma alá sorolható, a szolgáltatónak választása szerint a tudomására jutástól számított hat hónapon belül ennek megfelelő engedélyezési igényt kell benyújtania vagy a médiaszolgáltatást a továbbiakban úgy kell nyújtania, hogy az ne legyen a rádió fogalma alá sorolható. A jogbizonytalanság elkerülése végett médiaszolgáltatások szolgáltatóinak lehetőségük van az illetékes média-felügyeleti szervnél egyértelmű médiajogi helyzetük megállapítására vonatkozó igény benyújtására.
A tagállamok médiahatóságai a következő általános elhatároló ismérveket jelölték meg: A teleshopping és az adattovábbítás szűk tartalmi határai, a szöveges szolgáltatások csekély meggyőző erejük miatt nem rendelkeznek a “programkínálat” elemével. A lekérhető szolgáltatások esetében hiányzik a tartalom egyidejű vételéből származó jelentős befolyásoló hatás (multiplikációs hatás). Gyakran a szolgáltatás aktualitása is hiányzik, és a technikai feltételek mozgóképek esetében sem biztosítják a hagyományos média meggyőző erejét.
Az egyes konkrét szolgáltatások jellemzőit azonban mindig összességükben kell értékelni, mert adott esetben a MDStV 2. § (2) bekezdés 1-4 pontjának megfelelő szolgáltatás vélemény-befolyásoló ereje a hagyományos médiumokéval azonos lehet. A technikai fejlődéssel egyre gyakoribbá válhat ez az eset. Jó példa erre az Interneten hozzáférhető rádiós- vagy televíziós műsorszolgáltatás, amelyek elérésüket tekintve lekérhető szolgáltatások, az általuk közvetített tartalom viszont a hagyományos médiumokéhoz hasonló. Jelenleg még elfogadható az az álláspont, hogy a hang- és mozgókép-elemek meggyőző ereje az adatátvitel kis sebessége miatt azokét nem éri el. Ennek következtében azonban ugyanazon szolgáltatás a technikai fejlettségtől függően eltérően minősül és eltérő jogi követelményrendszernek van alávetve. 
Az adatátviteli sebesség és a mozgókép- és hangminőség ezzel összefüggő meggyőző ereje lehet ugyanakkor a két szolgáltatástípus következetes elhatárolásának eleme is. Az érintett jogszabályok átfogó módosításánál a RfStV fogalom-meghatározása kizárná a hagyományos média köréből azokat a szolgáltatásokat, amelyek “1. folyamatos beszéd- vagy videó-adatátvitelt egyáltalán nem tartalmaznak, 2. tartalmaznak audio-adatátvitelt, de az rendszerint a felhasználónkénti 10 Kbit/s adatátviteli sebességet nem lépi át, 3. tartalmaznak videó-adatátvitelt, de az rendszerint a felhasználónkénti 15 Kbit/s adatátviteli sebességet nem lépi át, 4. amelyeknél a szöveges, hang- vagy kép-programkínálat felhasználása egyéni kérésre elektronikus tárolóról történő közvetítéssel lehetséges.” Ez a megoldás kiküszöböli a technikai fejlődésből jelenleg következő jogbizonytalanságot, pontos határokat von az elosztott szolgáltatások típusai közé, és biztosítja, hogy a lekérhető szolgáltatásokkal szemben ne jelenjenek meg túlzott követelmények. 
4.3. Az információs társadalom szolgáltatásai
Az Európai Unió az egységes belső piacon folyó elektronikus kereskedelem meghatározott jogi kérdéseiről szóló irányelv-tervezete (Tervezet) a hálózati szolgáltatásokat az információs társadalom szolgáltatásaiként szabályozza. Az információs társadalom szolgáltatásának minősül minden, rendszerint ellenérték fejében távollévők közti értékesítéssel és egyéni lekérésre teljesített szolgáltatás. A szolgáltatás nyújtása a szerződő felek egyidejű fizikai jelenléte nélkül történik. Elektronikusan teljesített a szolgáltatás, ha adatok elektronikus feldolgozására és tárolására szolgáló eszközzel küldik a kiindulópontnál és fogadják a végpontnál. Egyéni lekérésre teljesített a szolgáltatás, ha az adatok átvitele egyéni kezdeményezésre történik.
A Tervezet hatálya e fogalom alapján nem terjed ki minden hálózati szolgáltatásra. Az Unió korlátozott hatásköre miatt a nem kereskedelmi célú szolgáltatásokat a Tervezet általában nem érinti. A dolgozat tárgyát képező számos szolgáltatást így nem szabályoz a Tervezet, rendelkezéseit mégis vizsgálni kell, mert azok – például a felelősséggel kapcsolatban – általános érvényű megoldásokat tartalmaznak. Ezeket a tagállamok belső joga minden szolgáltatásra kiterjesztheti.

Jegyzetek

II. Szervezeti szabályozás
A médiajognak két eszköze van célkitűzései megvalósításához: sajátos – a jogrendszer általános szabályaiból nem következő – rendelkezéseket tartalmaz a tömegkommunikációs folyamat közlőjére, a műsorszolgáltatóra vonatkozóan, és sajátos rendelkezéseket tartalmaz az üzenetre, a műsorszolgáltatásra vonatkozóan. Az első eszköz a szervezeti szabályozás, a második a tartalom‑szabályozás. A dolgozat e fejezetében azt vizsgálom, hogy a hálózati nyilvános kommunikáció szolgáltatásait nyújtókra lehetséges és indokolt‑e a hagyományos médiajog sajátos szervezeti szabályainak alkalmazása. Foglalkozom az engedélyezés kérdésével, a szolgáltató tulajdoni viszonyainak és átláthatóságának szabályozásával és a felügyelet kérdésével. A szervezeti szabályok között kiemelt jelentősége van a hálózati szolgáltatók felelősségi viszonyainak, ezért ezt részletesebben vizsgálom.
5. Az Internet‑szolgáltatók típusai
A hálózati viszonyok két oldalán a felhasználó és az Internet‑szolgáltató áll. A felhasználó helyzete egyértelmű: felhasználó minden természetes vagy jogi személy, aki a szolgáltatást tetszőleges célból igénybe veszi, különösen információk elérése vagy hozzáférhetővé tétele végett. Az Internet‑szolgáltatók azonban differenciált tevékenységeket végeznek, amelyek alapján jogilag sem kezelhetők egységesen. Mivel sem feladataik szerint, sem szervezetileg nem különülnek el egyértelműen, egyes típusaikat nehéz pontos jogi kategóriákba sorolni. A hálózat működéséhez szükség van egy olyan szolgáltatóra, aki a technikai, távközlési háttér biztosításával a hálózatot elérhetővé teszi. Az e‑mailek, a honlapok, a hírcsoportok hozzászólásai és más tartalmak hatalmas tárolókapacitást igényelnek, amit speciális szolgáltatók bocsátanak rendelkezésre. Az elérhető tartalmakat pedig azok határozzák meg, akik a hálózaton nyilvánosan hozzáférhető információkat helyeznek el. Ez alapján a szolgáltatók egy lehetséges felosztása az Access‑Provider, az Internet‑Service‑Provider és a Content‑Provider megkülönböztetése. Az Access‑Provider biztosítja a számítógép‑hálózathoz való hozzáférést, lényegében távközlési szolgáltatást végez. Az Internet‑Service‑Provider (ISP) nem kizárólag hozzáférést biztosít, hanem például mail- vagy news‑szerverén keresztül önálló szolgáltatásokat is elérhetővé tesz, biztosítja a tárolóhelyet. A Content‑Provider az ISP szerverén vagy saját számítógépén saját információkat tesz közzé. Lehet akár egy hírcsoport hozzászólásának szerzője vagy egy magát a honlapján reklámozó vállalkozás.
Az Acces-Provider például tűzfal működtetésével, az ISP a szolgáltatások alapvető tartalmi követelményeinek – szerződéses – megállapításával és tartalom esetleges ellenőrzésével válik a hálózat szervező résztvevőjévé. Jogállásukat az határozza meg, hogy a hálózati tartalmakat ténylegesen nem ők hozzák létre, ennek csak a kereteit biztosítják. 
5.1. A szolgáltatók helyzete a magyar jogban
A hatályos magyar jog nem tartalmaz kifejezetten az Internet‑szolgáltatókra vonatkozó meghatározásokat. Besorolásukhoz az egyetlen kiindulópontot az adatvédelmi biztos egyik döntése jelentheti, amelyben a Közlekedési, Hírközlési és Vízügyi Minisztérium állásfoglalása alapján megállapította, hogy a bejegyzett előfizetők számára Internet-hozzáférést biztosító cég a távközlésről szóló 1992. évi LXXII. törvény (Tt.) szerinti távközlési szolgáltató.
Távközlési szolgáltató az a jogi személy, jogi személyiség nélküli gazdasági társaság vagy egyéni vállalkozó, amely (aki) távközlési szolgáltatás nyújtására jogosult, szolgáltatást nyújt más (szolgáltató, igénybevevő, előfizető) részére.  A távközlési szolgáltatások közé tartoznak a díj ellenében végzett távközlési forgalmi – másképpen átviteli – szolgáltatások és a távközlőhálózat hozzáférési szolgáltatások. A forgalmi szolgáltatás lényegében tetszőleges jeleknek (jelzés, hang, írás, álló- vagy mozgókép, digitális adójel, beszéd, analóg vagy digitális elektromos beszédjel, műsor vagy más jel) a szolgáltatás igénybevevőjének kezdeményezésére elektromos vagy elektromágneses úton a tartalom megváltozása nélkül történő átvitele. A hálózati hozzáférési szolgáltatás meghatározott időtartamra, meghatározott feltételek mellett forgalmi szolgáltatás igénybevételének lehetőségét biztosítja. Az Acces‑Provider tevékenysége tökéletesen besorolható e kategóriákba. Ugyanakkor – a tárolóhely rendelkezésre bocsátásával – már az ISP is nyújt olyan többletszolgáltatást, amely nem távközlési jellegű. A Content‑Provider pedig e definícióknak egyáltalán nem felel meg.
Az ISP helyzete speciális jogi rendelkezések nélkül a felhasználókkal kötött szerződésekben rendezhető. E viszonyban olyan nem nevesített szerződéstípusról van szó, amelyben az ISP tárolóhelyet biztosít a felhasználó információi részére. Ez történhet ellenszolgáltatás fejében vagy anélkül. A szerződés általában rendelkezik a tárolt információk minőségéről, megtiltva a jogellenes és ártalmas tartalmak elhelyezését. Az ISP a szerződésben saját felelősségét az általa tárolt idegen tartalmakért kizárja. Azonban – ahogy erről a későbbiekben szó lesz – éppen a felelősség kérdése az, ami feltétlenül indokolja az ISP helyzetének normatív rendezését. A felelősség szerződéses kizárása önmagában nem biztosítja a szolgáltató mentesülését. Jogszabályban kell meghatározni, hogy ki minősül ISP‑nek, és mennyiben kell helytállnia harmadik személyek jogsértéséért.
A Content-Provider jogállásának meghatározásánál figyelembe kell venni, hogy legtöbbször nem szervezeti szolgáltatóról van szó, hanem magánszemélyről. A felhasználó, amikor egy levelezőlistán vagy hírcsoportban közzéteszi a hozzászólását, éppen úgy Content-Providernek minősül, mint a híreit óránként frissítő multimédiás hálózati újság mögött álló részvénytársaság. Jogállásuk – például a felelősség kérdésének megítélésekor – akkor is azonos, ha magára a tartalomra a jogalkotó esetleg eltérő követelményeket állít. 
A tartalom‑szolgáltató tevékenységének lényege a szolgáltatásban nyilvánosan megjelenő információk kiválasztása. A Stv. szerint sajtótevékenység a sajtótermék előállításával, kiadásával és – a vezetékes továbbítást is magába foglaló – nyilvános közlésével kapcsolatos tevékenység. Ahogy korábban láttuk, a hálózati nyilvános kommunikáció szolgáltatásai jogilag sajtóterméknek is minősíthetők. Ha ezt elfogadjuk, akkor a Content-Provider tevékenysége sajtótevékenység. Egyáltalán nem célszerű azonban a sajtójogi kategóriák változatlan alkalmazása egy teljesen új közegben.
5.2. A szolgáltatók helyzete a speciális szabályokban
A speciális szabályok – a TDG/MDStV és a Tervezet – a szolgáltatók jogállását egyetlen mondattal alapozzák meg, és a felelősségi szabályokkal kapcsolatban fejtik ki. A Tervezet szerint szolgáltatásnyújtó minden természetes vagy jogi személy, aki az információs társadalom valamely szolgáltatását nyújtja. A német szabályozás ennél többet mond, meghatározásában utal a szolgáltatók különböző típusaira: szolgáltató az a természetes vagy jogi személy, illetve személyegyesülés, aki/amely saját vagy idegen távszolgáltatást/médiaszolgáltatást felhasználásra készenlétben tart, vagy a felhasználáshoz hozzáférést közvetít. E meghatározások szükségtelenné teszik a jogrendszer korábbi szabályainak átültetését az új viszonyokra, és megkönnyítik a jogalkalmazó feladatát.
6. Engedélyezés
Az elektronikus tömegkommunikáció területén minden állam az erre feljogosított szervén keresztül, pontosan rögzített eljárási rendben és értékelési szempontok alapján osztja el a műsorszolgáltatási jogosultságokat. Ez tulajdonképpen a szűkös tényezőkhöz való hozzáférés megfelelő törvényi garanciák közötti engedélyezése – akkor is, ha az engedély megnevezése műsorszolgáltatási szerződés –, amely az államnak minden műsorszolgáltatással kapcsolatban lehetővé teszi meghatározott társadalmi érdekek érvényesítését. Az engedélyezés a véleményszabadság jelentős korlátja, amelynek alkotmányos alapját – a dolgozat első részében leírtak szerint – a frekvenciák szűkössége jelenti. Az adatátviteli lehetőségek bővülése már az Internet megjelenése előtt új helyzetet teremtett: a kábelhálózat vagy a műhold a hozzáférést elvileg – a műsorszolgáltatás tényleges költségeit figyelmen kívül hagyva – korlátlanná teszi, esetükben az engedélyezés alkotmányi legitimációja hiányzik.
6.1. A hozzáférés szabadsága
A hálózati nyilvános kommunikáció a hozzáférés szempontjából nem az elektronikus tömegkommunikációra, hanem a nyomtatott sajtóra hasonlít. A nyomtatott sajtó területén nincsen olyan korlátozottan elérhető fizikai összetevő, amelynek elosztásáról az államnak kellene gondoskodnia. Ugyanez jellemző a hálózati kommunikációra. Az adatátviteli lehetőségek legfeljebb minőségüket tekintve végesek, az Internet minden távközlési úton elérhető. Az egyetlen mennyiségileg jellemezhető feltétel a tárolókapacitás, ami tulajdonképpen mindig véges nagyságú, viszont igen alacsony befektetéssel korlátlanul bővíthető. Minden hálózatba kapcsolódó számítógép növeli a tárolóhely méretét. Az Internet decentralizált jellege miatt annak sincs jelentősége, hogy az adott információ hol kerül tárolásra. Nem biztos, hogy a felhasználó által használt adatok a felhasználó számítógépén tárolódnak. Az Internet globális jellege megkérdőjelezi továbbá az egyes államok által kiadott engedélyek létjogosultságát. 
A hálózati kommunikációban az egyes szolgáltatások engedélyezése alkotmányosan nem indokolható, függetlenül attól, hogy azok a nyilvános kommunikációt szolgálják‑e. A TDG/MDStV a fentiekkel összhangban biztosítja a távszolgáltatások és a médiaszolgáltatások engedély- és bejelentés-mentességét. A Tervezet az engedélymentesség alapelvével kötelezi a tagállamokat annak normatív rögzítésére, hogy az információs társadalom szolgáltatásainak nyújtói által végzett tevékenység nem engedélyköteles, és nincs olyan egyéb követelményeknek alávetve, amelyek hatása abban áll, hogy a hozzáférést hatósági engedélytől, intézkedéstől vagy meghatározott hatósági cselekménytől teszi függővé. Ezek a szabályok nem érintik az Acces‑Provider mint távközlési szolgáltató jogi helyzetét, a szolgáltatókra mint a hálózati kommunikáció szervező résztvevőire vonatkoznak: egy tűzfal, egy News‑szerver vagy egy portál üzemeltetéséhez nincs szükség külön engedélyre vagy bejelentésre.
A tartalom‑szolgáltatás lehetőségeinek ilyen mértékű kibővülése akár a médiarendszer más területein jelenlevő engedélyezés megszűnését is eredményezhetné. Amikor a felhasználó ugyanazon a készüléken ugyanolyan módon éri el a hagyományos televízió-műsort és a hálózati hírforrásokat, a mai értelemben vett műsorszolgáltatás véleményképző ereje jelentősen visszaszorul. Az engedélyezés azonban a jövőben is hatékony szabályozó eszköz lesz, amely lehetővé teszi a hazai piacok ellenőrzését, elsősorban a távközlési szolgáltatások és a hagyományos műsorszolgáltatás működésében. Az állam nem mond le erről az eszközről, amely azonban jelentősen átalakulhat. A műsorszóró szervezetek például az eddigi egy-egy csatorna helyett engedélyt kaphatnának a szolgáltatások meghatározott csomagjára.
6.2. Domain név: a szűkösség megjelenése
Az Internet működésében mégis van egy tényező, amely ugyan korlátlanul rendelkezésre áll, de meghatározott érdekek védelme egyfajta elosztási eljárást tesz szükségessé. Ez a tényező a tartománynév (domain név). Mivel a számítógépek IP címeit nehéz megjegyezni, a csomópontokhoz tetszőleges – maximum 256 karakterből álló – név rendelhető. E nevek használatához sajátos névhierarchiát hoztak létre, amely szerint egy csomópont nevét az ún. tartománynevek összefűzése adja. Minden tartományon belül lehetnek további tartományok, illetve csomópontok. Ez a névhierarchia az Internet tartománynév rendszere (Domain Name System). A domain név a lap címének és a műsorszolgáltatás megnevezésének szerepét tölti be az Interneten. A név azonosítja a szolgáltatót és a szolgáltatást, birtoklásához és védelméhez jelentős érdek fűződik.
A domain neveket meghatározott, nem állami szervezetek rögzített eljárási rendben delegálják és regisztrálják. A domain nevek regisztrálási kötelezettsége lényegében mesterséges szűkösséget teremt, mivel a nevek megszerzését sajátos kötelezettségek teljesítésétől teszi függővé. Ennek alapját a domain nevek által felvetett versenyjogi és a szellemi tulajdonnal kapcsolatos – elsősorban védjegyjogi – kérdések jelentik. Magyarországon a tartománynevek kezelésbe adására (delegálására) és az ahhoz szükséges adatok bejegyzésére (regisztrálásra) az Internet Szolgáltatók Tanácsa (ISZT) által nyilvántartásba vett szervezetek jogosultak, az ISZT Regisztrációs Szabályzata alapján. Domain delegálása csak valós, azonnali használati igényre történik. Az igénylő a valóságnak megfelelően, formailag és tartalmilag helyesen, az összes kötelezően megadandó adattal kezdeményezheti a delegálást. Ha az igénylés teljesíthető, akkor a regisztrátor végrehajtja a delegálást és a megfelelő adatbázisokba bejegyzi a szükséges adatokat. 
Az igénylő a neki delegált domain nevét a Regisztrációs Szabályzat által kijelölt keretek között maga választja meg, a név megválasztásáért, jelentéstartalmáért, használatáért és ezek következményeiért az igénylő felelős. A név kiválasztásánál figyelembe kell venni a védett neveket, amelyek fődomain névként nem regisztrálhatóak (pl. ac, mil, com, ftp, www, ns, dns, mx). Általános tartalmi korlát, hogy az igénylő nem használhat olyan domain nevet, amely a regisztrátor vagy a nyilvántartó megítélése alapján gyaníthatóan jogellenes, megbotránkozást, félelmet keltő, vagy megtévesztő. Ha már delegált domain nevéről derül ki, hogy megválasztása vagy használata a Regisztrációs Szabályzatba ütközik, akkor az igénylőnek másik nevet kell választania, ellenkező esetben a domain delegálása visszavonásra kerül. A domain delegálás felfüggesztésére vagy visszavonására kerül sor többek között akkor, ha az igénylő nem tesz eleget a Regisztrációs Szabályzatban megfogalmazott követelményeknek, az általa megadott adatok valótlanok, vagy ha a később megváltozott adatok alapján a delegálás nem történt volna meg. Felfüggesztést vagy visszavonást eredményez, ha az igénylő elveszti a domain név használatához fűződő jogosítványát vagy jogellenes, megtévesztő, rosszhiszemű magatartást tanúsít. 
Az általánosnál szigorúbb szabályok vonatkoznak a közvetlenül a hu közdomain, illetve a második szintű közdomainek alá történő delegálásra. Ezek a legkönnyebben megtalálható és így legértékesebb nevek, amelyekkel szemben harmadik személyek érdekeinek védelme érdekében többlet‑követelményeket kell támasztani. A Regisztrációs Szabályzat rögzíti, hogy az országneveket csak az adott ország állami képviselete, magyarországi települések neveit csak a helyi önkormányzat választhatja. Prioritással rendelkeznek továbbá azok az igények, amelyeknél a választott név az igénylő szervezet hivatalos bírósági nyilvántartásba-vételét igazoló dokumentumban (pl. cégbírósági bejegyzésben), illetve jogszabállyal létrehozott szervezet esetén a jogszabályban a szervezet teljes vagy rövidített neveként rögzített megnevezés, vagy a Magyar Szabadalmi Hivatal által az igénylő, mint jogosult számára lajstromozott védjegy. A prioritással nem rendelkező igényt nyilvánosan meghirdetik, és két héten belül az azzal azonos domain delegálására vonatkozó igényt nyújthat be az az igénylő is, akinek igénye megfelel prioritással rendelkező igény követelményeinek. A tm.hu közdomain alatt az igénylő csak olyan karaktersorozatot választhat domain névként, amely a Magyar Szabadalmi Hivatal által az igénylő számára védjegyként lajstromba vett védett megnevezés.
A Regisztrációs Szabályzat nem biztosít kifejezett védelmet az időszaki lapok és a televíziós és rádiós műsorszolgáltatások megnevezésének. E nevek védjegyként is bejegyeztethetők, de nem minősülnek automatikusan védjegynek. Az időszaki lap neve a Stv. alapján sajátos sajtójogi védelemben részesül. Az időszaki lap nyilvántartásba vételének egyik kizáró oka, ha az a címével már bejegyzett laphoz hasonló módon jelenik meg, és ez a fogyasztók megtévesztésére alkalmas. A Rtv. viszont nem szabályozza kifejezetten a műsorszolgáltatás megnevezésének védelmét. Mivel a sajtótermékek nevének hálózati felhasználásához is igen komoly érdekek fűződnek, és azok védjegyjogi oltalomban nem feltétlenül részesülnek, indokolt lenne a Regisztrációs Szabályzatban külön rendelkezni róluk. 
7. A szolgáltatók tulajdoni viszonyai
A vélemény‑monopóliumok kialakulásának megakadályozása a szolgáltatók szintjén a külső pluralizmus eszközeivel, azaz a média piaci viszonyainak az általános versenyszabályokat meghaladó mértékű állami befolyásolásával valósul meg. A rendelkezésre álló műsorszolgáltatási jogosultságokat úgy kell elosztani, hogy minél több önálló szolgáltató jelenhessen meg, ezzel széles programkínálatot és tartalmi sokféleséget teremtve. A médiatörvények ennek megfelelően meghatározzák, hogy egy műsorszolgáltató mennyi – országos, körzeti, illetve helyi – jogosultsággal rendelkezhet, illetve az egyes vállalkozások milyen tulajdoni és szavazati aránnyal lehetnek jelen a különböző műsorszolgáltatókban. A külső pluralizmus médiapolitikai rendeltetése az új adatátviteli lehetőségek miatt már korábban átalakult: meg kellett akadályoznia a sajtó egyes részterületeinek – nyomtatott és elektronikus sajtó, műsorkészítés és műsorterjesztés – túlzott összefonódását. Feladatait a konvergencia tovább bővíti.
A hálózat szereplői közül az Acces-Provider versenyjogi helyzetét a mindenkori távközlési szabályozás határozza meg. Az ISP és a tartalom‑szolgáltató tevékenységét elvileg bárki végezheti, nincs szükség a tulajdoni viszonyok sajátos rendezésére. A külső pluralizmus körében azonban vizsgálni kell a szolgáltatók különböző típusainak összefonódását is. A különböző hálózati funkciókat sok esetben ugyanaz a szolgáltató látja el, a vertikális – funkciók szerinti – összefonódás elkerülhetetlen. Mivel ez a technikai adottságok szükségszerű következménye, jogi beavatkozásra nincs szükség. 
Rendkívüli körülmények mégis indokolhatják a funkcionális összefonódás állami megakadályozását. Egy Európán kívüli kitekintéssel találhatunk ilyen esetet: az amerikai igazságügyi minisztérium perét a Microsoft Corp. ellen, amelyben az első fokú ítélet a cég kettéválasztását írta elő. A funkcionális összefonódás ebben az esetben az operációs rendszerre és a hálózati navigációs eszközre terjedt ki. A bíróság a céget monopóliumnak minősítette, és megállapította, hogy a böngészőprogramnak a személyi számítógépek több mint 90%‑án futó operációs rendszerbe integrálása nem innovációs céllal, hanem az első népszerű böngészőprogramot kifejlesztő Netscape Communications jelentette verseny elfojtását szem előtt tartva történt. A Microsoft ezen kívül monopóliumával visszaélve partnereit a Netscapet háttérbe szorító megállapodásokra vette rá. Mivel technikailag például arra is lehetőség van, hogy a böngésző a felhasználó akaratán és tudtán kívül szűrje az információkat, ekkora mértékű erőfölény az Interneten is veszélyeztetheti a vélemények szabad megjelenését.
7.1. A konvergencia piaci hatásai
Az online-szolgáltatások egyre inkább részei a teljes médiarendszernek, ezért vizsgálni kell, hogy a rendszer egészében milyen hatást gyakorolnak a vélemények sokszínűségére. Az állam a multimediális koncentrációban sokáig nem ismerte fel a piaci egyeduralom kialakulásának veszélyét, mert a különböző médiatevékenységeket egymástól elkülönült piacoknak tekintette. A konvergencia azonban nem csak technikai, hanem gazdasági folyamat is. A médiapiac részterületeinek, az információtechnológia és a távközlés piacának integrálódása egy új információs és kommunikációs piacot hoz létre. A média különböző területein tevékenykedő vállalkozások egyesülése a nyomtatott és a hagyományos elektronikus média mellett ma már az online-szolgáltatásokat is érinti. A média, az információtechnológia és a távközlés piacát az egyes vállalatok szakterületeit kiegészítő horizontális és a különböző piaci szegmensek összefonódását eredményező vertikális fúziók jellemzik, amelyek már 1996-ban a világon zajló fúziók teljes értékének 15%‑át jelentették. A külső pluralizmusnak az így kialakuló médiarendszer egészében kell érvényesülnie, és ez a jogalkotótól új szemléletmódot követel.
Az új veszélyforrások egyértelmű bizonyítéka a legnagyobb médiabirodalmak tevékenységi körének kiterjedése az új szolgáltatásokra. A legnagyobb európai székhelyű médiavállalkozás, a Bertelsmann AG 1995‑ben az európai online‑piac meghódítására szövetséget kötött az America Online‑nal, amelyből a CompuServe és a Netscape bevonásával létrejött az AOL Bertelsmann Europe. Ez 1999 közepéig Európa-szerte 2,8 millió felhasználót szerzett. A Bertelsmann ezen kívül részesedéssel rendelkezik egy amerikai online-könyváruházban, a tulajdonában van egy európai online-könyváruház és egy keresőszolgáltatás.  A régi és az új média egymásra‑találásának legjelentősebb lépése az America Online és a Time Warner fúziója, amely az eddigi legnagyobb vállalati egyesülés. Az America Online rendelkezik a legtöbb Internet-előfizetővel, a Time Warner pedig a világ legnagyobb médiabirodalma. A felhasználók az egyesüléssel egyszerre jutnak új adatátviteli lehetőségekhez és új tartalmakhoz. A fúzió jogszerűségét az Egyesült Államok és az Európai Unió szervei is vizsgálták, megítélését elsősorban attól tették függővé, hogy a vállalat megnyitja‑e kábelhálózatát független Internet‑szolgáltatók előtt. 
E fúziók befolyásolják a hálózati nyilvánosságot és a médiarendszer egészében megjelenő vélemények sokoldalúságát. Az új információs és kommunikációs piacot jelenleg a versenyjog általános szabályai rendezik. A társadalmi érdekek az új piaci egység figyelmen kívül hagyásával hatékonyan nem érvényesíthetők. Az Európai Unió szándéka szerint támogatja a technikai haladást és a piacralépést segítő megállapodásokat, megakadályozza viszont a piacot lezáró, uralkodó pozíciót kialakító fúziókat. Mivel – ahogy később erről szó lesz – a tartalom‑szabályozás a sokoldalúság hálózati biztosításában visszaszorul, meg kell erősíteni a külső pluralizmus eszközeit, szükség esetén új szabályokkal.
8. A szolgáltatók átláthatósága
A nyilvános véleményformálásban részt vevő szervezeteknek mindig elérhetővé kell tenniük a szervezetükre és tevékenységükre vonatkozó alapvető információkat. Az impresszumra vonatkozó szabályok és a felügyeleti szervek vezette nyilvántartások célja a sajtótevékenység átláthatóságának biztosítása. A hálózat szereplői közötti térbeli távolság miatt a felhasználó még kevésbé szerezhet a szolgáltatóra vonatkozó közvetlen tapasztalatokat, és az azonosíthatósághoz általában hiányoznak a tartósan rögzített adatok. Ahhoz, hogy a felhasználók és a hatóságok elérhessék a szolgáltatókat, kötelezni kell őket a szükséges információk feltüntetésére. Ha a hálózati tartalom‑szolgáltatás a magyar jog szerint sajtótermék, akkor azon fel kell tüntetni a szerkesztésre és a kiadásra vonatkozó legfontosabb adatokat, azaz az impresszumot. Ez a szabály is igazolja, hogy nincs értelme sajtójogi kategóriákat alkalmazni az Internetre, mert a gyakorlatban biztosan nem érvényesülnek. Amennyiben a jogalkotó a sajtójog keretében akarja rendezni a hálózati szolgáltatások kérdéseit, a Stv. végrehajtási rendelete lehetővé teszi olyan jogszabály megalkotását, amely ezeken rövidített impresszum feltüntetését, vagy akár annak mellőzését írja elő. 
A MDStV a hatálya alá tartozó valamennyi szolgáltatót, a TDG csak az üzletszerű tevékenységet nyújtó szolgáltatókat kötelezi, hogy szolgáltatásukon tüntetessék fel nevüket és címüket, valamint a személyegyesülések és csoportok képviseletére jogosult nevét és címét. A TDG rendelkezésének korlátozott személyi hatálya ugyan nem teljesen helytálló – mivel a felhasználó nem csak jogügyleteivel kapcsolatban szenvedhet kárt, hanem például személyiségi jogaiban is sérülhet, és az azonosíthatóság minden felelősségre vonás alapja –, a kötelezettség kiterjesztése minden honlap‑tulajdonosra gyakorlati és adatvédelmi szempontból egyértelműen támadható lenne. Ezzel szemben a közrendnek és a véleményképző folyamat nyitottságának védelme a jogalkotó szerint minden médiaszolgáltatás esetében indokolja az átláthatóság biztosítását. A Tervezet Általános információs kötelezettség cím alatt sorolja fel azokat az információkat, amelyeknek állandóan, közvetlenül és egyszerűen elérhetőeknek kell lenniük. Ilyen információ például a szolgáltatásnyújtó neve, a szolgáltatásnyújtó letelepedési helyének címe, azok az adatok, amelyek biztosítják a kapcsolatfelvételt, valamint a közvetlen és hatékony kommunikációt a szolgáltatásnyújtóval, ide értve az e‑mail címet.
Az általánosnál szigorúbb, a sajtótermékekre előírt impresszumhoz hasonló adatszolgáltatásra kötelezi a MDStV az újságírói-szerkesztői kialakítású szolgáltatások szolgáltatóit. E szolgáltatóknak az általános adatokon kívül nevének és címének megjelölésével meg kell nevezniük egy felelős személyt is. Ez megkönnyíti a szolgáltatás tartalmáért viselt felelősség megállapítását és érvényesítését. Felelős személyként csak olyan személy nevezhető meg, akinek állandó belföldi tartózkodási helye van, bírói ítélettel nincs eltiltva közhivatal viselésétől, teljesen cselekvőképes és büntetőjogilag korlátozás nélkül felelősségre vonható.
9. A felügyelet kérdése
A médiára vonatkozó jogszabályok alkalmazása elsősorban speciális felügyeleti szervek – mint az Országos Rádió és Televízió Testület (ORTT) – feladata. Az Internet esetében már az is bizonytalan, hogy mit jelent egyáltalán a felügyelet. A hálózati szolgáltatásoknál általában nincs szükség azokra a funkciókra – jogosultság elosztása, engedély betartásának ellenőrzése –, amelyeket a hagyományos média-felügyeleti szervek ellátnak. Támogatások megítélésével esetleg hozzájárulhatnak a tartalom‑szolgáltatás minőségének javulásához. Az ORTT néhány hálózati vonatkozású döntése leginkább azt mutatja, hogy a Testület kitér a kérdések elől. A média egészét érintő konvergenciából következő új feladatokat – a problémák egységes kezelése végett – új szervezeti keretek között kell ellátni. Megválaszolatlan még a kérdés, hogy egyetlen szerv szabályozza‑e a piaci szereplők összes tevékenységét, vagy – elfogadva, hogy nincs és nem teremtődik meg egy olyanfajta egységes szervezet, amelyik minden tömegkommunikációs forma fölött hatalmat tud gyakorolni – az egyes részterületeket más‑más intézmény felügyelje. A médiaszolgáltatásokkal kapcsolatban a német tagállamok differenciált felügyeleti megoldást választottak, bevonva a hagyományos média felügyeleti szerveit, a fiatalok védelme és az adatvédelem területén illetékes hatóságokat, és lehetővé téve speciális szervek létrehozását. E szervek a jogellenes szolgáltatások működését és terjesztését megtilthatják, de harmadik személyek sérelme esetén az egyéni, bíróság előtti jogérvényesítés elsőbbséget élvez. A felügyelet kérdéséhez szorosan kapcsolódik az önellenőrzés, ezzel a dolgozat harmadik része foglalkozik. 
10. A szolgáltatók felelőssége
Míg a Stv. a sajtó szereplőinek felelősségéről egyetlen bekezdésben annyit mond, hogy a jogsértő a külön jogszabályban meghatározott büntetőjogi, szabálysértési, polgári jogi, fegyelmi és anyagi felelősséggel tartozik, a hálózati viszonyok legvitatottabb kérdése a szolgáltatók felelőssége. A probléma egyértelműen befolyásolja hálózati nyilvános kommunikáció fejlődését. A szolgáltatók felelősségi szabályozásának fő kérdése, hogy mennyiben kötelesek helytállni az általuk elérhetővé tett idegen tartalmak jogsértéseiért. Mivel az egyes tartalmak szerzőinek azonosítása a hálózaton nagyon sokszor lehetetlen, kézenfekvőnek tűnhet annak a minden nehézség nélkül felderíthető Internet-szolgáltatónak a felelősségre vonása, akinek a szolgáltatásán keresztül a jogsértés megvalósult. Ezt igazolhatja az a felületes álláspont, amely szerint a szolgáltató az általa közvetített információk “szerkesztője”, mert azok tartalmát ellenőrizheti és befolyásolhatja. A felelősség szabályozására irányuló minden megoldási kísérlet azonban csak akkor lehet célravezető, ha képes fenntartani az egyensúlyt egyrészről az illegális, káros tartalmak felderítéséhez és eltávolításához, másrészről a véleménynyilvánítás szabadságának és a magánszféra védelmének megőrzéséhez fűződő érdekek között. A szolgáltatók felelősségének teljes kizárása súlyos érdeksérelmek jóvátétel nélkül maradásához, míg a mások által készített hálózati tartalmak miatt viselt felelősség túlzott áthárítása, ezzel együtt a szolgáltatónak a hálózati tartalmak ellenőrzésére, cenzúrázására kötelezése az Internet szabadságának indokolatlan korlátját jelenti. A teljes körű ellenőrzés megsemmisítené az olyan hálózati értékeket – és ezzel a célul tűzött hálózati bizalmat –, mint a névtelenség vagy a titkosítás lehetősége, veszélyeztetve az egyéni kommunikáció zavartalanságát és korlátozva az Internet fejődését.
10.1. A tartalom ellenőrzésének technikai lehetőségei
A szolgáltatók mögöttes felelőssége csak az idegen tartalmak tényleges ellenőrizhetőségének vizsgálata alapján rendezhető. A szabályozásnál azon szolgáltatók mögöttes felelőssége jöhet szóba, akik saját szerverükön idegen tartalmakat tárolnak, vagy akik idegen szervereken tárolt adatokhoz biztosítanak hozzáférést. 
10.1.1. Saját szerveren tárolt idegen tartalom 
A saját szerveren tárolt idegen – harmadik személy által készített – jogellenes tartalom felfedezése komoly nehézséget okoz a szolgáltatóknak. Zárt felhasználói kör esetében az információkat gyakran titkosítják, ami megakadályozza az ellenőrzést. A nyilvános tartalmak ellenőrzését azoknak a szerveren tárolt hatalmas mennyisége és gyors cserélődése teszi gyakorlatilag lehetetlenné. Mivel a hatékony ellenőrzéshez a tartalom szemantikai vizsgálata szükséges, a számítógép pedig csak szintaktikai értékelésre képes, az illegális tartalmak automatizált kiszűrésére nincs megfelelő megoldás. A tartalmakat a szolgáltatónak egyenként kellene átvizsgálnia. Egy szolgáltató a szerverén több ezer idegen honlapot tárolhat, egy News‑szerveren több tízezer hírcsoport működhet több millió, gyorsan változó egyéni hozzászólással. Az IRC‑szolgáltatások tartalmát nem rögzítik tartósan, az e‑mailek is csak rövid ideig tárolódnak a szerveren. A saját szerveren felfedezett ártalmas egyedi tartalom törlése vagy zárolása rendszerint technikailag nem okoz problémát. Nem akadályozhatja meg azonban a szolgáltató az adott tartalom tükrözését, azaz más szerverre másolását.
10.1.2. Hozzáférés idegen szerverekhez
A felhasználó idegen szerverekhez történő hozzáférésének ellenőrzése még nagyobb nehézséget jelent. A hozzáférés ellenőrzésénél az adott szolgáltatónak tőle független szervereken tárolt tartalmakat kell vizsgálnia, amire csak korlátozott technikai lehetősége van. A felhasználó által hozzáférhető minden illegális tartalom kiszűréséhez az ellenőrzésnek az Interneten elérhető összes információra ki kellene terjednie. Már egyetlen szerver ellenőrizhetetlen mennyiségű információt tárol, a hozzáférés‑szolgáltató biztosan nem azonosíthat minden felhasználó által lekért minden tartalmat. Mivel e tartalmakat a szolgáltató nem tárolja, az ellenőrzésnek a hozzáféréssel azonos időben kell történnie. Ezen kívül az egyes azonosított tartalmakat a szolgáltató nem törölheti, mert az idegen szerver fölött technikailag nem rendelkezik. A szolgáltató egyetlen lehetősége az idegen szerver elérésének megakadályozása. 
A hozzáférés ellenőrzésének két megoldása lehet. Az egyik megoldás minden felhasználó egyéni ellenőrzése, a másik pedig egy zárt részhálózat szélesebb felhasználói körének elzárása az Internet többi részétől. A felhasználók egyéni ellenőrzése hatalmas technikai hátteret igényelne, és indokolatlan beavatkozást jelente a magánszférába. A részhálózatra kiterjedő kontroll ún. tűzfal (Firewall) telepítésével valósítható meg. A tűzfalak eredeti rendeltetése a részhálózathoz kívülről történő hozzáférés ellenőrzése. Ez az adatcsomagok szűrésén keresztül valósul meg, és kiterjedhet meghatározott címre vagy meghatározott szolgáltatásra érkező csomagok kontrolljára. A tűzfal ugyanakkor a kimenő forgalom ellenőrzésére is alkalmas, és nem csak az Internet teljes elérését akadályozhatja meg. Egy Proxy‑Cache‑Server segítségével megoldható a differenciált szűrés. A részhálózat felhasználói a Proxy‑Cache‑Serveren keresztül érik el az Internet egyes szolgáltatásait, és a szerver minden esetben megvizsgálja az elérés jogosultságát. Ezzel lehetővé válik meghatározott tartalmak meghatározott felhasználói kör általi elérésének megakadályozása. 
A tűzfal telepíthető akár egy szolgáltató vagy – ahogyan Kínában történt – egy állam szintjére is. A felhasználó azonban másik szolgáltatón keresztül továbbra is elérheti a zárolt tartalmakat, a távközlési hálózatok bővülésével pedig a tartalom közvetlen, Internet‑szolgáltató nélküli elérése is egyre könnyebben megoldható. A határátlépő adatáramlás kontrollálhatatlanságához a műholdakon keresztül folytatott kommunikáció terjedése is hozzájárul.  
A fordított tűzfalakhoz igen nagy technikai teljesítményre van szükség. Az ellenőrzés eredetileg nem a teljes tartalomra, csak az adatcsomagok fejrészére terjed ki, amely az IP címet és a port‑számot tartalmazza. Ez a megoldás az ártalmas tartalmakon kívül számos más tartalom elérhetőségét is megszűnteti, és a kontroll könnyen kijátszható. Az IP cím és a port‑szám is könnyen megváltoztatható. Rendelkezésre állnak olyan anonimizáló szolgáltatások, amelyekkel a felhasználó továbbra is bármely tartalmat elérhet, mert a Proxy‑Cache‑Server a lekért tartalom címét nem, csak az anonimizáló címét látja. Ugyanez történik, ha a felhasználó a tartalmat nem az eredeti helyéről, hanem egy másik szolgáltató Proxy tárolójáról tölti le. Ma már léteznek olyan hardver és szoftver alkalmazások, amelyek az alkalmazási rétegben felhasználó által használt program szimulálásával az adatcsomag tényleges tartalmát is ellenőrizni tudják. A felhasználói programok nagy száma és a hatalmas mennyiségű információ azonnali értelmezésének és értékelésének technikai nehézsége ezt a megoldást is elveti. A szűrés akkor kivitelezhető, ha a tűzfalnak rendelkezésére áll a már azonosított és minősített ártalmas tartalmak listája. Azonban a honlap címe módosítható, és a listán szereplő oldal tartalma továbbra is elérhető maradhat például egy FTP szolgáltatásban.
10.2. A szolgáltató felelőssége a magyar jogban	
Meg kell vizsgálni, hogy az Internet-szolgáltatók felelőssége hogyan alakul az általános büntetőjogi és polgári jogi szabályok alapján. A büntetőjog körében minden olyan tényállás esetén felmerül a mögöttes felelősség, amely közlés útján valósítható meg. A polgári jog körében a szerződésen kívüli kárfelelősség, elsősorban a személyiségi jogok sérelme jöhet szóba, és – a dolgozat kereteit meghaladó – külön elemzést igényel a szerzői jogok sérelme. Önmagában az idegen jogellenes információt tartalmazó szolgáltatás működtetése biztosan nem társadalomra veszélyes, illetve felróható cselekmény. Mind a büntetőjogi, mind a polgári jogi felelősség megítélésében általában az a fő kérdés, hogy az idegen tartalmak ellenőrzésének és törlésének vagy zárolásának elmulasztása a szolgáltató vétkes magatartásának minősül‑e. A mulasztás a büntetőjogban és a magánjogban is lehet jogellenes magatartás. A törlés vagy zárolás elmulasztása az ellenőrzés elmulasztásának eredménye, azaz ellenőrzési kötelezettség hiányában a nem ismert idegen tartalom törlésének vagy zárolásának kötelezettsége sem áll fenn. A továbbiakban ezért elsősorban a szolgáltató ellenőrzési kötelezettségét vizsgálom. 
10.2.1. Büntetőjogi felelősség 
A büntetőjog szempontjából az első nehézséget az okozza, hogy míg a felelősségi szabályok alanya szolgáltatásnyújtóként jogi személy és személyegyesülés is lehet, a büntetőjog alanya csak természetes személy lehet. A büntetőjog régóta foglalkozik a jogi személyek felelősségének kérdésével, de új megoldások általában nem születtek. Vitatható az az álláspont, amely szerint a felelősségi szabályokat minden esetben a szolgáltatásnyújtó tulajdonosára vagy alkalmazottjára vonatkozik. A probléma kezeléséhez egyértelmű szabályozásra van szükség.
A büntetőjog területén a felelősségi alakzatok elemzése előtt meg kell vizsgálni, hogy az ellenőrzés elmulasztásával a szolgáltató milyen elkövetői minőségben valósít meg bűncselekményt. A szolgáltató magatartása ilyenkor az ellenőrzés elmulasztása, amelynek eredménye a jogsértő idegen tartalom elérhetősége. Az ellenőrzés elmulasztása nem önálló tényállás, Magyarországon jelenleg jogszabály nem kötelezi az Internet‑szolgáltatót az információk aktív ellenőrzésére. A szolgáltató – mögöttes – felelősségét a tartalom készítőjének jogellenes magatartásából beálló eredmény alapozza meg. Az első kérdés tehát, hogy mit – milyen elkövetői minőséget – jelent egyáltalán ez a mögöttes felelősség. A bűncselekmény tettese az, aki a törvényi tényállást megvalósítja. A mindenkori tényállást (pl. rágalmazás) nem a szolgáltató valósítja meg, felelősségre vonásának alapja, hogy azt nem akadályozza meg. A müncheni bíróság – a magyar jogban is megtalálható elvek alapján – a CompuServe‑ügyben ettől eltérő álláspontot fogadott el, és a szolgáltatót tettesként, pornografikus tartalmak terjesztéséért ítélte el. A bíróság az indokolásban nem tisztázta megfelelően, hogy a magatartást aktív cselekményként vagy mulasztásként értékelte. Az idegen tartalmak terjesztése nem szándékos magatartása a szolgáltatónak, viszont a gondatlan elkövetést a német büntetőjog nem rendeli büntetni. Ha a cselekmény az ellenőrzés elmulasztása, a szolgáltató nem lehet tettes. Gondatlanul elkövetett aktív cselekmény miatt vonta felelősségre a bíróság a szolgáltatót fiatalkorúakra ártalmas tartalmak terjesztéséért. Mivel itt a gondatlan magatartás is büntetőjogilag releváns, ez a döntés megfelel a hatályos jognak. Ebből az következik, hogy lehetnek olyan tényállások, amelyek kifejezetten a szolgáltató magatartását értékelik. Idegen tartalmakra vonatkozóan ez mindig aktív és gondatlan magatartás, és az értékelés figyelmen kívül hagyja a technikai és – később bemutatandó – jogi korlátokat. 
A szolgáltató nem lehet az idegen tartalom készítőjének társtettese, mert hiányzik a tudomás egymás tevékenységéről. A fennmaradó, részesi alakzatok közös feltétele a járulékosság. A részesség mindig egy büntetőjogilag felelősségre vonható tettest feltételez, aki legalább megkezdte a bűncselekmény elkövetését. A szolgáltató esetében tipikusan jelen van ez a járulékosság. Ezen alakzatok közül a szolgáltató nem lehet felbujtó, mert magatartása nem a bűncselekmény elkövetésére történő szándékos rábírás. Az egyetlen lehetséges elkövetői minőség ezek alapján a bűnsegéd. Bűnsegéd az, aki a bűncselekmény elkövetéséhez szándékosan segítséget nyújt. A szolgáltató mulasztásával az elkövetéshez ténylegesen segítséget nyújt. A szolgáltató, mint fizikai bűnsegéd, passzív magatartásával, az ellenőrzés elmulasztásával részese a bűncselekménynek. Bűnsegédi minőségének eredménye viszont, hogy büntetőjogi felelőssége csak szándékos magatartás esetén állapítható meg.
A Btk. szerint szándékosan követi el a bűncselekményt, aki magatartásának következményeit kívánja, vagy e következményekbe belenyugszik. Amennyiben elfogadjuk, hogy a szolgáltatónak minden esetben reálisan számolnia kell azzal, hogy a szolgáltatásában ártalmas tartalmak jelenhetnek meg, az ellenőrzés elmulasztásával minden esetben fennállnak az eshetőleges szándék feltételei. Érdekes eredményre vezet, ha ezek után megvizsgáljuk a büntethetőséget kizáró okokat. Ténybeli tévedés akkor is megállapítható, ha az elkövetőnek valamely tényről egyáltalán nincs tudomása: az elkövető nem büntethető olyan tény miatt, amelyről az elkövetéskor nem tudott. A szolgáltató az ellenőrzés elmulasztásakor nem tud arról, hogy a vele jogszerű kapcsolatban álló – szerződésben rögzített feltételeket vállaló – felhasználók a szolgáltatásban jogellenes tartalmakat tesznek közzé. Az ellenőrzés célja viszont éppen e tartalom megtalálása lenne. A bíróság elvetheti a ténybeli tévedésre hivatkozást a folyamatos – nem egyetlen tartalomhoz kapcsolódó – ellenőrzési kötelezettség megállapításával.
A bíróságnak minden esetben mérlegelnie kell azonban a szemben álló érdekeket: a jogellenes tartalom, illetve a kontroll által okozott sérelmeket. Figyelembe kell venni azt, hogy a szolgáltatás túlnyomó részben legális információkat tartalmaz, a jogszerűtlen anyagok aránya általában az 1 %‑ot sem éri el. Kérdés, hogy a szolgáltatónak ésszerűen felróható‑e az ellenőrzés igen csekély hatásfokú eszközeire aránytalanul nagy erőforrások fordításának elmulasztása. A bíróság dönthet úgy, hogy megköveteli a technikailag lehetséges kontroll alkalmazását, és ezzel  szándékos magatartás miatt megalapozhatja a büntetőjogi felelősséget. Felmerül azonban az a kérdés, hogy amíg a szolgáltatót jogszabály nem kötelezi az ellenőrzésre, addig egyáltalán van‑e joga azt megtenni: korlátozhatja‑e egy magánszemély egy másik magánszemély alkotmányos alapjogait? Ez a magatartás súlyosan veszélyeztetné a véleménynyilvánítás szabadságának és a magánszféra sérthetetlenségének nemzetközi dokumentumokban és az alkotmányokban rögzített jogát. Amennyiben jogszabály ruházna ellenőrzési kötelezettséget a szolgáltatóra, az alkotmányjogilag még a pontosan rögzített garanciák ellenére is aggályos lenne. Az igénybe vett eszközökkel okozott kár nincs arányban az elérhető céllal. Az ellenőrzési kötelezettség egyúttal feljogosítaná a szolgáltatót, hogy maga értékelje a rajta keresztül elérhető hálózati tartalmakat, azaz döntsön a jogszerűség vagy a jogellenesség kérdésében. A szolgáltató határozná meg, hogy a felhasználók milyen tartalmakat tehetnek közzé és milyen tartalmakhoz férhetnek hozzá. Az átfogó ellenőrzés – a hálózati cselekmények nyomon követésével és az egyéni kommunikációba való beavatkozással – lényegében megsemmisítené a felhasználók magánszféráját. Egy jogállamban – a káros anyagok alacsony aránya és a technikai lehetőségek miatt – igen kétes eredmények elérése végett nem engedhető meg az alapjogok ilyen mértékű, aránytalan csorbítása. Amennyiben a bíróság ezen érveket elfogadja, nem állapít meg folyamatos ellenőrzési kötelezettséget. A szolgáltató ilyen megközelítésben nem nyújt segítséget a bűncselekmény elkövetéséhez és részesként büntetőjogi felelősségre nem vonható.
Egyértelmű a helyzet akkor, ha a szolgáltatónak – harmadik személy értesítése vagy ellenőrzés útján – tudomása van a jogellenes tartalomról. Ha ilyenkor nem törli vagy zárolja azt, társtettesi alakzatban szándékos bűncselekményt követ el.
10.2.2. Polgári jogi felelősség 
A szolgáltató polgári jogi felelőssége – speciális felelősségi alakzat hiányában – az általános felelősségi alakzat szerint állapítandó meg. Mivel a szolgáltató magatartása a magánjogi deliktumok körében sem önmagában jogellenes, mögöttes felelősségét a felhasználóval közösen okozott kár alapozhatja meg. Ha többen közösen okoznak kárt, felelősségük a károsulttal szemben egyetemleges, egymással szemben pedig magatartásuk felróhatósága arányában oszlik meg. Közös károkozás akkor áll fenn, ha a kár bekövetkezésében több oksági folyamat hatott közre, amelyek bármelyikének közrehatása nélkül a kár nem következett volna be. Esetünkben a közös károkozás azon az alapon állapítható meg, hogy a szolgáltató által végzett folyamatos, minden tartalomra kiterjedő ellenőrzés és a jogellenes tartalom ezt követő törlése mellett a kár nem következne be. 
A károsulttal szembeni egyetemleges felelősség az érdeksérelem hatékony orvoslását jelentheti. A sérelmet szenvedett fél a szolgáltatóval szemben könnyen érvényesítheti az igényét, a szolgáltató pedig – eltekintve most az eljárásjogi nehézségektől – felléphet a tényleges károkozóval szemben. Ez a megoldás tulajdonképpen a vita mindenkire nézve méltányos megoldását is lehetővé teheti. A bíróságnak a felróhatóság arányának megállapításánál kell tekintettel lennie a szolgáltató technikai és jogi lehetőségeire.
A polgári jog a károkozásért való felelősség körében a felróhatóságot nem a jogsértő egyedi tulajdonságai szerint, nem egy minden jogalanyra egyformán kötelező általános mérték szerint, hanem tipizálás útján, a konkrét helyzetben általában elvárható magatartás alapján ítéli meg.  Ennek megfelelően a szolgáltató mentesül a felelősség alól, ha bizonyítja, hogy a jogellenes tartalommal kapcsolatban úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható. Az elvárhatóság társadalmi elvárást fejez ki az adott magatartás vonatkozásában. A bíróságnak kell meghatároznia az elvárhatóság mértékét: el kell döntenie, hogy a szolgáltatótól elvárható‑e az adott jogellenes tartalom felfedezése vagy általában a jogellenes tartalmak felderítésére tett intézkedés. Már a technikai korlátok egyértelművé teszik, hogy a szolgáltatótól nem várható el minden jogellenes tartalom felfedezése. Ez azonban nem zárja ki, hogy a bíróság az elvárhatóság szintjét a technikailag lehetséges ellenőrzés kötelezettségének kimondásával állapítja meg. A technikai és jogi aggályok figyelembe vételével mérlegelni kell, hogy a kis valószínűséggel jelenlevő illegális tartalmak kiszűréséhez valóban elvárható‑e a nagy ráfordítást igénylő és az alapjogokat veszélyeztető kontroll.
Minden esetben felróható a szolgáltató magatartása, ha nem törli vagy zárolja azokat a jogellenes tartalmakat, amelyekről tudomása van. Az ismert illegális információ törlése vagy zárolása a szolgáltató általában elvárható magatartása.
Az ellenőrzési kötelezettség sajátos jogalapja lehet a Ptk. azon szabálya, amely szerint károsodás veszélye esetén a veszélyeztetett kérheti a bíróságtól, hogy azt, akinek a részéről a veszély fenyeget, kötelezze a kár megelőzéséhez szükséges intézkedések megtételére. Mivel a hálózat összes szereplője bizonyos mértékben veszélyeztetett, bárki kérhetné a szolgáltató ellenőrzésre kötelezését. Azonban ez a veszélyeztetettség soha nem annyira közvetlen, hogy ténylegesen megalapozzon egy ilyen döntést. 
A polgári jog körében meg kell vizsgálni, hogy a szolgáltató és a felhasználó között létrejött szerződésben – rendszerint általános szerződési feltételként – érvényes‑e a szolgáltató felelősségének kizárása a felhasználó jogellenes magatartása esetén. A Ptk. szerint semmis az a szerződéses kikötés, amely többek között a szándékos vagy súlyos gondatlanságból eredő károkozásért vagy a bűncselekmény következményeiért való felelősséget előre korlátozza vagy kizárja. A magánjogban a vétkességi alakzatok normatívan nincsenek meghatározva, azokat a bíróság esetenként állapíthatja meg. A bíróság a szolgáltatót terhelő ellenőrzési kötelezettség mértékének, az elvárható intézkedéseknek a mérlegelésével a szolgáltató mulasztását értékelheti – a büntetőjogi felelősségnél tárgyaltak szerint – szándékos vagy súlyosan gondatlan cselekményként. Ekkor a felelősség kizárása érvénytelen. Ha azonban a bíróság szerint nem áll fenn ellenőrzési kötelezettség, a szolgáltató vétlen, és a felelősség kizárása érvényes. A bűncselekmény következményeiért való felelősség kizárásának érvényessége a szolgáltató büntetőjogi felelősségének megítélése szerint alakul.
Az általános felelősségi szabályok összességében nem garantálnak jogbiztonságot a szolgáltatók számára. Több külföldi példa mutatja, hogy a bíróságok nem veszik figyelembe az itt megfogalmazott technikai és jogi lehetőségeket, és megállapítják a szolgáltatók felelősségét az idegen jogellenes tartalmakért. A méltányos és minden esetben azonos elbírálást az olyan speciális felelősségi rendelkezések biztosítják, amilyeneket a jelenleg hatályos német TDG és MDStV, illetve az Európai Unió még nem hatályos irányelv‑tervezete tartalmaz. 
10. 3. Analógiák alkalmazása a felelősség szabályozásában
Egyes jogrendszerek a szerkesztők és kiadók mögöttes sajtójogi felelősségi modelljét alkalmazzák a hálózati viszonyokra. A modell a szerkesztők és kiadók helyzetére vonatkozóan nem nyújt egységes megoldást: míg egyes jogrendszerek – így a belga és a holland – felelősség alóli mentességet biztosítanak számukra, amennyiben a szerző azonosítható, addig mások – pl. a francia – a tényleges szerző helyett vagy mellett helytállására kötelezik őket. E szabályok hálózati alkalmazása megalapozhatja a szolgáltatók ellenőrzési kötelezettségét, és olyan további kötelezettségek is levezethetők belőle, mint a szerző megnevezése a hatóságok részére, illetve a szolgáltatás működöséért felelős személy kijelölése. Nagyon is vitatható, hogy van‑e alapja ennek az analógiának. Az eredetileg a  nyomtatott sajtó viszonyaira kidolgozott szabályok változatlan tartalmú hálózati alkalmazása súlyos méltánytalansághoz vezet. Az Internet‑szolgáltatók helyzete alapvetően eltér a szerkesztők és kiadók helyzetétől: a szolgáltatók általában nem választják meg az általuk közvetített idegen tartalmakat.
Sajátos szabályozás érvényesül Svédországban, ahol az Internetre az “elektronikus hirdetőtáblákért” (Electronic Bulletin Boards) viselt felelősségről szóló törvényt alkalmazzák. Ennek alapján a szolgáltató, ha a szolgáltatásában megjelent jogellenes tartalomról értesítést kap, köteles azt törölni. Ennek elmulasztását a törvény szabadságvesztés büntetéssel szankcionálja. A törvény ezen túl a szolgáltatás terjedelmével és céljával arányos, az adott eset körülményeihez igazodó ellenőrzést követel meg. A szolgáltató nem köteles minden egyes információt ellenőrizni, de a kontroll teljes hiánya sem engedhető meg. Az elektronikus hirdetőtáblák viszonylag szűk felhasználói és szolgáltatói kört érintettek, így a technikai hasonlóságok ellenére e szabályozás sem teljesen alkalmas az Internet viszonyainak rendezésére.
10.4. A felelősség szabályozásának új megoldása
A TDG és a MDStV a felelősség szabályozásában teljesen új megközelítést vezetett be, amelyet lényegében az Európai Unió elektronikus kereskedelemről szóló irányelv tervezete is követ. E jogszabályok horizontális jellegű, szűrőfunkciót betöltő felelősségi rendelkezéseket tartalmaznak. Nem az egyes jogágak (magánjog, büntetőjog, közigazgatási jog) felelősségi szabályait módosítják, hanem – a felelősség megállapításához minden jogág vonatkozásában vizsgálandó további feltételeket állítva – átfogó felelősségi kedvezményeket biztosítanak a szolgáltatók számára. A felelősségre vonás kétlépcsős jogalkalmazás során történhet: először a speciális felelősségi feltételeket kell vizsgálni, és csak teljesülése esetén kerülhet sor az egyes konkrét (magánjogi, büntetőjogi, közigazgatási jogi) felelősségi rendelkezések alkalmazására. Bár a Tervezet hatálya – elsősorban az Unió korlátozott hatásköre miatt – csak a gazdasági szervezetekre terjed ki, a szabályozás céljának teljesen ellentmondana, ha a tagállamok a kedvezményektől a nonprofit és más szervezeteket megfosztanák.
E kedvezmények azonban nem a szolgáltató teljes tevékenységére, csak az elérhetővé tett információkra, tartalmakra terjednek ki. A TDG/MDStV‑ben használt “tartalom” fogalmát a jogszabály nem határozza meg, de a szabályozás céljára tekintettel az nem szűkíthető a – szövegben, képben, hangban – terjesztett kommunikatív tartalmakra. Ennek következménye, hogy a privilégiumok nem csupán a kifejezés, közlés útján megvalósuló deliktumokra terjednek ki, hanem pl. a szerzői jogok megsértése esetén is alkalmazhatók. A Tervezet az Indokolása szerint az információ fogalmát tág értelemben használja, beleértve minden digitalizálható tartalmat (így a szoftvereket is). A speciális szabályok nem érintik többek között a szolgáltató helytállási kötelezettségét a szolgáltatás működésének rendellenességeiből, a szükséges biztonsági feltételek nem megfelelő teljesítéséből eredő károkért, a szervezeti kötelezettségek, adatvédelmi előírások megszegéséért.
Önmagában a megfelelő jogi szabályozás nem biztosít védelmet a szolgáltatónak, ha azt a bíróság nem alkalmazza helyesen. Ez történt a müncheni bíróság által első fokon hozott CompuServe‑ítéletben, amelynek egyes kifogásolható megállapításait ismertetem a jogszabályok elemzésekor. A bíróság ítéletében megállapította az amerikai CompuServe Inc. német leányvállalata vezetőjének büntetőjogi felelősségét az anyavállalat szerverén tárolt jogellenes tartalmakért, annak ellenére, hogy a német cég kérte az anyavállalattól a kifogásolt tartalmak eltávolítását. Az anyavállalat időlegesen zárolta a tartalmakat, majd egy szűrőszoftver bevezetésével egyidejűleg ismét elérhetővé tette azokat.
A szolgáltatók felelőssége alapvetően attól függ, hogy saját vagy idegen tartalmakat tesznek elérhetővé. A jogsértő tartalom előállítója saját jogellenes magatartása miatt a hálózaton is “az általános törvények szerint felelős”. Az idegen tartalmakért viszont a szolgáltatók csak meghatározott – később tárgyalandó – feltételek mellett felelősek. Önmagában az a tény, hogy a hálózati tartalom szerzője a szolgáltatótól különböző harmadik személy, nem feltétlenül teszi e tartalmat idegenné. A szolgáltatót a saját készítésű tartalommal azonos felelősség terheli a sajátjává tett idegen tartalomért. Az idegen tartalmat a szolgáltató sajátjává teszi a szolgáltatásba történő tudatos, a tartalom kiválasztásán alapuló felvételével. A tartalom idegenkénti megítélésében az “átlagos felhasználó” értékelése a döntő. A Tervezet rendelkezései szerint a tartalom eredetét nem, csak a szerző és a szolgáltató – egyértelműen meghatározható – viszonyát kell vizsgálni. A szolgáltató a saját érdekköréből származó tartalmakért felel. Akkor nem érvényesülnek a kedvezmények, ha a tartalom szerzője a szolgáltató “alá tartozik” – pl. a gazdasági szervezet hierarchiájában – vagy őt a szolgáltató ellenőrzi.
10.4.1. Felelősség a saját szerveren tárolt idegen tartalomért
Az általánosnál enyhébb felelősségi megítélés alá esik az a szolgáltató, aki saját szerverén idegen tartalmakat tesz elérhetővé a felhasználók számára. A speciális szabályok a már tárgyalt technikai és jogi feltételek figyelembe vételével rendezik e szolgáltatók felelősségét. A TDG/MDStV szerint tartalomközvetítő az a szolgáltató, aki szolgáltatásában idegen tartalmakat “felhasználásra készenlétben tart”. A “készenlétben tartás” nem jár feltétlenül a szolgáltató aktív magatartásával, csak az adott tárolóhely fölötti – tulajdonosként vagy más jogcímen – rendelkezésre utal, ami megteremti a tartalom törlésének jogi és technikai lehetőségét. A müncheni bíróság ítéletével ellentétben a leányvállalat nem tartja készenlétben az anyavállalat szerverén tárolt tartalmat, mivel afölött nincs rendelkezése. A Tervezet “Hosting” című cikkének megfogalmazása szerint a tartalomközvetítés “az információs társadalom olyan szolgáltatása, amely egy felhasználó által bevitt információk tárolásából áll”. Ez a megfogalmazás az előzővel egyező tevékenységet jelent.
A tartalomközvetítő felelősségi helyzete az általános szabályoknál lényegesen kedvezőbb. A szolgáltató helytállási kötelezettsége harmadik személyek jogsértése esetén csak a jogszabályokban megállapított feltételek teljesülése esetén áll be. Felelősségre vonásnak csak az adott tartalomról tudomással rendelkező azon szolgáltató esetében van helye, aki a kifogásolt tartalomhoz való hozzáférést nem akadályozza meg.
A felelősség megállapításának egyik feltétele a harmadik személyek által közzétett információk tartalmára vonatkozó tudomás. Bár csak a Tervezet beszél kifejezetten “tényleges tudomásról”, mindkét jogszabály esetében egyértelmű, hogy kizárólag az ún. pozitív tudomás szolgálhat a felelősség alapjául. A hírcsoportok esetében ez például azt jelenti, hogy nem csak a hírcsoport nevéről (pl. alt.sex), hanem a konkrét jogellenes hozzászólásról is tudomással kell rendelkezni. A müncheni bíróság a CompuServe ítéletben – tévesen – ezzel ellentétes álláspontot fogadott el. A felelősségre vonáshoz soha nem elég a jogellenes tartalmak létezésének gondatlan nemtudása, a tárolt tartalmak ellenőrzésének elmulasztása. A Tervezet külön is hangsúlyozza, hogy “a tagállamok nem rónak a ... szolgáltatások nyújtóira általános kötelezettséget az általuk továbbított vagy tárolt információk felügyeletére vagy olyan körülmények aktív keresésére vonatkozóan, amelyek jogellenes tevékenységre utalnak.” A Tervezet a német szabályozáshoz képest tovább szélesíti a felelősségi privilégium alkalmazási körét azzal, hogy nem elégszik meg a tartalomról való tudomással: a szolgáltatónak a felelőssége magállapításához a tartalom jogszerűtlenségéről is tudnia kell. Ennek hangsúlyozása több szempontból is megkérdőjelezhető. A jogellenesség megállapítása nem a szolgáltató, hanem a bíróság feladata, a jogellenesség gyanúja nélkül viszont a szolgáltatónak nem lenne jogalapja arra, hogy a tartalom szerzőjével szemben fellépjen. A jogellenesség kérdésében való tévedésre mint ténybeli tévedésre hivatkozás lehetősége megkönnyíti a visszaéléseket. A kártérítési igények vonatkozásában a Tervezet is szigorítja feltételeket, és a jogellenességről való tudomás helyett megelégszik “olyan tényeknek vagy körülményeknek” az ismeretével, amelyekből a tartalom jogellenessége “nyilvánvalóvá válik”. 
A felelősség alóli mentesüléshez a szolgáltatónak az ismertté vált jogellenes tartalmat törölnie kell vagy meg kell akadályozni az ahhoz való hozzáférést. A TDG/MDStV ebben a vonatkozásban további kedvezményeket ad a szolgáltatóknak, mivel a tartalom elérhetőségét csak akkor kell megakadályoznia, ha az technikailag lehetséges és a szolgáltatótól elvárható. Ezek minden konkrét esetben megvizsgálandó ténykérdések. Egy magatartás elvárhatósága sokkal inkább vitatható, mint e magatartás lehetségessége. Az elvárhatóság igen széles kimentési alapot jelenthet, technikai és gazdaságossági összetevőket egyaránt magában foglal. A szemben álló érdekek, a veszély mértéke és elhárításának valószínűsége alapján a szolgáltatótól általában elvárható az a magatartás, amelynek eredménye arányos a megtételéhez szükséges ráfordítással (pl. elvárható-e a hírcsoport működtetésének teljes megszüntetése egyetlen rágalmazó hozzászólás miatt?). A gyakorlatban az elvárhatóság valószínűleg inkább szolgál majd kivételes kimentési okként, mint a felelősség központi feltételeként. A CompuServe ítéletben a bíróság néhány jogellenes hírcsoportbeli hozzászólás és fiatalokra ártalmas játék miatt elvárhatónak minősítette az anyacég és a leányvállalat közötti kapcsolat teljes megszakítását. A Tervezet a tudomáson kívül “az információ eltávolításához vagy a hozzáférés megakadályozásához szükséges intézkedésekkel” kapcsolatban további feltételt nem szab, a szolgáltatónak azokat “haladéktalanul” meg kell tennie. Ez azonban egyáltalán nem zárja ki, hogy a szolgáltató az intézkedés elmaradásakor – bírósági eljárásban – technikai lehetetlenségre vagy akár az intézkedéssel járó ráfordításoknak az elvárhatóságot meghaladó mértékére hivatkozzon.
Ez a megoldás tulajdonképpen a tartalomközvetítő vétlenségtől független, objektív felelősségét állapítja meg a jogellenes idegen tartalomért annak ismerete esetén, aminek egyetlen szankciója a tartalom törlésének kötelezettsége. Amennyiben ennek nem tesz eleget, magatartása szándékosan jogsértő, és terheli az eset kapcsán eredetileg fennálló büntetőjogi, magánjogi vagy közigazgatási jogi felelősség. Gondatlanság a tartalom törlésének elvárhatóságával kapcsolatban merülhet fel.
A hagyományos felelősségi szabályoknál igazságosabb és kiszámíthatóbb megoldást biztosítanak ezek a rendelkezések, de van egy súlyos hiányosságuk. Nem védik a szolgáltatót a tartalom készítőjével szemben, aki vitathatja a tartalom jogellenességét és ezzel a törlés jogosságát. Ekkor a szolgáltató helyzete ismét bizonytalan, a tartalom készítője ellene indíthat eljárást. Mivel a bíróság előtt hivatkozhat a törlési kötelezettségére, és a tartalom jogszerűségének bizonyítása az ellene forduló tartalom‑szolgáltató kötelessége, valószínűleg számára kedvező ítélet születne. A jogbizonytalanság megszüntethető egy olyan rendelkezéssel, amely szerint a törlésért nem a szolgáltatót, hanem a bejelentőt terheli a kötelezettség. Az azonban továbbra is kérdéses, hogy a saját kezdeményezésre jóhiszeműen törölt tartalom esetében hogyan ítéli meg a bíróság a szolgáltató magatartását. Ez a probléma jól mutatja, hogy szolgáltatóra ruházott minden bírói‑cenzori feladat csak újabb nehézségeket eredményez. A felelősség rendezése még egyáltalán nem tekinthető megoldottnak.
10.4.2. Felelősség a közvetített tartalomért
A felelősség alóli feltétlen mentességet élveznek azon szolgáltatások nyújtói, amelyek kizárólag idegen tartalmakhoz történő hozzáférés közvetítéséből”, illetve – ellenkező oldalról közelítve és pontosabb megfogalmazásban – “egy felhasználó által bevitt adatok kommunikációs hálózaton történő továbbításából vagy egy kommunikációs hálózathoz való hozzáférés közvetítéséből” állnak. A mentesség alapja, hogy a közvetített tartalmak a szolgáltatóval semmilyen kapcsolatban nem állnak, a szolgáltató azokat nem befolyásolhatja. Az adatáramlás folyamatos ellenőrzése a fent tárgyaltak szerint sem nem lehetséges, sem nem kívánatos. Ha a szolgáltató befolyásolja az adattovábbítást, kiválasztja a továbbított adat címzettjét, kiválasztja vagy módosítja a továbbított információt, nem minősül hozzáférés-közvetítőnek és nem élvezi a mentességet. Hozzáférés-közvetítésnek minősül például a levelezőlisták működtetése, de nem hozzáférés-közvetítő a moderált levelezőlisták üzemeltetője. Nem befolyásolja a szolgáltatás minősítését az adatok automatikus és rövid idejű átmeneti tárolása, amennyiben kizárólag az adatok továbbítását szolgálja és kizárólag a továbbításhoz általában szükséges ideig tart.
A müncheni bíróság megtagadta a TDG szerinti mentességet a szolgáltatótól arra hivatkozva, hogy az nem saját felhasználói számára közvetít hozzáférést az Internethez. E megállapításoknak a törvény alkalmazása szempontjából semmilyen jelentősége nincs, a hozzáférés‑közvetítés teljes félreértésén alapul.
“Caching” cím alatt a Tervezet külön szabályozza az automatikus, időben korlátozott átmeneti adattárolást, “amely azt a kizárólagos célt szolgálja, hogy az információk más felhasználóhoz ez utóbbi felhasználó kérésére történő továbbítása hatékonyabban történhessen”. A mentesség visszaélést akadályozó feltételei között szerepel többek között az, hogy a tárolt információt a szolgáltató nem változtatja meg, az adatokat a vonatkozó ipari szabványok szerint kezeli, és amint tudomást szerez arról, hogy az adattovábbítás kiinduló helyén az információt a hálózatról eltávolították vagy bíróság vagy közigazgatási hatóság az eltávolítást vagy a hozzáférés megakadályozását rendelte el, az általa tárolt információt eltávolítja vagy az ahhoz történő hozzáférést megakadályozza.
10.4.3. A hyperlinkekért viselt felelősség
Egyik jogforrás sem szabályozza külön a jogellenes tartalomra mutató hyperlinkek esetén viselt felelősséget. A hivatkozások eltérő technikai megvalósítása eltérő jogi megítélést eredményezhet. Az olyan megoldások alkalmazásával, mint a frame‑set és az inline‑link, – mivel a felhasználó számára az oldal és a hyperlink egységes tartalomként jelenik meg – a hivatkozás akár saját tartalomnak is minősülhet. A frame‑set önállóan kezelhető területeket jelent a honlapon, amelyek közül az egyik terület tartalma például a másikban való tájékozódást teszi lehetővé (tartalomjegyzék és a hozzá tartozó szövegek). Egy-egy frame-be akár egy teljes idegen honlap beépíthető. Az inline‑link esetében a felhasználó egyáltalán nem tud a linkről, mert a meghivatkozott oldal tartalma teljesen beépül az eredeti honlapba. Felmerülhet a linkek tartalom‑közvetítésnek minősítése is, mivel a közvetlenül meghivatkozott linkhez való hozzáférés egyszerűen megszűntethető, lényegében fennáll a rendelkezés lehetősége. Az álláspont azzal indokolható, hogy a link meghivatkozója feltehetőleg ismeri annak tartalmát,  és elvárható tőle a változások figyelemmel kísérése is.  Ezzel ellentétes az a vélemény, amely szerint a link csak megkönnyíti más honlap elérését, és amennyiben  a szolgáltatás csak a másik oldal URL-jét tartalmazná, fel sem merülne a tartalomközvetítés lehetősége. Ebben a megközelítésben a hozzáférés-közvetítőre vonatkozó szabályokat kell alkalmazni. Az eredeti tartalom és a link viszonya alapján a joggyakorlatnak esetenként kell eldöntenie, hogyan minősíti a hivatkozást.

Jegyzet
III. A tartalom szabályozása
A jogalkotó a véleményszabadság korlátait az azzal szemben álló érdekek védelmében elsősorban a büntetőjog és a polgári jog segítségével jelöli ki. E szabályok mindenkire és minden közlésre érvényesek. Ahogyan az első fejezetben láttuk, a tömegkommunikáció e szabályokat meghaladó mértékű korlátozást tesz szükségessé. A társadalmilag releváns vélemények megjelenítését a közvetített tartalomra vonatkozó sajátos szabályok biztosítják. E fejezetben először azt vizsgálom, hogy a hálózati nyilvános kommunikációban indokolt‑e ez a sajátos tartalom‑korlátozás, ezután pedig a jogrendszer általános szabályainak hálózati érvényesülésével foglalkozom.
11. A tartalom médium-specifikus szabályozása
A médiumokban megjelenő tartalmakra vonatkozó szabályozás terjedelmét is alapvetően a médium hozzáférhetősége és befolyásoló ereje határozza meg. Ha a médiumok alapítása elvileg nem korlátozott, akkor a piac egésze gondoskodik a kiegyensúlyozottságról. Egy újság elfogult és egyoldalú tájékoztatása általában nem jelenti a véleményképzés torzulását, mivel elvileg a szemben álló érdekcsoportok is alapíthatnak lapot. Nincs szükség arra, hogy egyetlen lapon belül helyet kapjon az összes társadalmilag releváns vélemény, ezért nincs szükség a tartalom ilyen irányú szabályozására. 
11.1. A belső pluralizmus biztosítása
A vélemények sokszínűségének biztosítása végett a hagyományos elektronikus médiumok európai szabályozása nemcsak a szolgáltatóval, hanem a műsorszolgáltatással szemben is követelményeket támaszt. A szűkösségre épülő médium-specifikus szabályozás a belső pluralizmust az egyes politikai és egyéb érdekek egyoldalú megjelenését akadályozó tartalomszabályozáson keresztül biztosítja. Mivel rádió és televízió alapítására elvileg sincs minden érdekcsoportnak lehetősége, jogi beavatkozással kell biztosítani, hogy a véges számú szolgáltatás minden társadalmilag releváns véleményt megjelenítsen. A médium működtetője szempontjából ez a véleménynyilvánítás szabadságának korlátozását jelenti: saját véleményét nem mondhatja el korlátozás nélkül, és helyt kell adnia olyan véleményeknek, amelyekkel nem ért egyet. A társadalomnak a nyilvánosságot formáló vélemények sokoldalúságához fűződő érdekét a jogrend általános szabályai nem biztosítják. Ez az a sajátos érdek, amely csak médium‑specifikus szabályozással érvényesíthető. 
A pluralizmusnak a műsorszolgáltatás egészében érvényesülni kell. A műsorszolgáltatásban közzétett műsorszámok összessége, illetve ezek bármely tartalom vagy műfaj szerinti csoportja nem állhat párt vagy politikai mozgalom, illetve ezek nézeteinek szolgálatában. A véleményképzésben betöltött elsődleges szerepük miatt még szigorúbb rendelkezések vonatkoznak a hírekre és információs műsorokra. A Rtv. a közérdeklődésre számot tartó hazai és külföldi eseményekre, vitatott kérdésekre vonatkozó tájékoztatással szemben a sokoldalúság, tényszerűség, időszerűség, tárgyilagosság és kiegyensúlyozottság  követelményét állítja. Néhány – pl. a francia és az angol – jogrendszer e minőségi elvárásokat mennyiségi elvárásként, az egyes érdekcsoportok megjelenésének számszerű arányaként is megfogalmazza.
11.1.1. Internet és belső pluralizmus 
A hálózat a gyakorlatilag korlátlan számú résztvevővel minden külső beavatkozás nélkül gondoskodik a vélemények teljes körű megjelenítéséről. A vélemények sokoldalúságának külső garantálása nem szükséges és szabályozási eszközökkel nem is lehetséges. Nem jelenti vélemény‑monopólium veszélyét, ha az adott honlap vagy hírcsoport kizárólag egy politikai – vagy más jellegű – érdek kiszolgálója. A szolgáltatások mennyisége és a felhasználó választási lehetősége elegendő garancia arra, hogy a nyilvánosság előtt minden érdek képviselve legyen.
A nyilvános fórumok és viták keretébe tartozó szolgáltatások esetében általában nincs értelme tartalomszabályozásról beszélni. Egy hírcsoport vagy egy levelezőlista üzemeltetése önmagában egyáltalán nem befolyásolja az abban megjelenő tartalmakat. A szolgáltató csak megteremti a kommunikáció feltételeit, de azt a továbbiakban nem befolyásolja. Valamivel bonyolultabb kérdéseket vetnek fel az e keretbe tartozó moderált fórumok. Egy meghatározott hozzászólás teljes kiszűrése a moderátor véleménynyilvánítási szabadságának része: senkitől nem követelhető meg, hogy idegen véleményeket elfogadjon. Az újság, a rádió és a televízió sem köteles közzétenni minden olvasói levelet vagy véleményt, már csak azért sem, mert a közzététellel a tartalomért viselt elsődleges felelősség a szerkesztőre hárul. A korábban leírtak szerint a moderált fórum működtetője, mivel a tartalomról minden esetben tudomással rendelkezik, nem élvezi a tiszta adattovábbítás felelősség‑mentességét. A hozzászóló viszont lényeges többletköltség nélkül – más hálózati fórumon vagy saját honlapon – véleményt nyilváníthat. A szolgáltató alapjogainak aránytalan mértékű korlátozását jelentené, ha jogszabály számára elfogadhatatlan idegen vélemények közzétételére kötelezné. Más a helyzet akkor, ha a moderátor megváltoztatja egy hozzászólás tartalmát. Ilyenkor a hozzászóló jogai ténylegesen sérülnek. Nem alkotmányos kérdésről van azonban szó, mivel az általános személyiségvédelmi eszközök ebben az esetben hatékony megoldást nyújtanak. A nyilvános fórumok és viták keretébe tartozó szolgáltatások esetében nem indokolt a véleményszabadság speciális korlátozása.
A disztribúciós keret szolgáltatásaira a tartalom egyoldalú kialakítása jellemző, de ilyen szolgáltatást bárki működtethet (pl. egyéni honlap). A belső pluralizmus követelménye indokolatlan lenne, a sokoldalúság jogi biztosítására nincs szükség. 
A véleményképző folyamat zavartalansága végett a MDStV újságírói‑szerkesztői kialakítású szolgáltatások általános tartalmi követelményeként az elismert újságírói alapelvek megtartását írja elő. Ez igen tág mozgásteret hagyó rendelkezés, amely megfelel a szolgáltatást igénybe vevők érdekeinek is. Lényegében a tartalomnak a körülmények által megkövetelt gondosság szerinti kialakítását jelenti, és külön nevesítés nélkül is magában foglalja a tárgyilagos és sokoldalú tájékoztatás követelményét. Az alapelvek közé tartozik a hírek és tudósítások igazságtartalmának vizsgálata, a tények lehető legteljesebb felderítése, minden érintett lehetőség szerinti meghallgatása, harmadik személyek tényszerű idézése, valamint a magánélet és a személyiségi jogok feltétlen tiszteletben tartása. Az újságírói gondosságnak a tájékoztatás elfogulatlansága, semlegessége  is része. Ez a hírek és a hozzájuk fűzött vélemények egyértelmű elkülönítésével garantálható. A MDStV a hagyományos médiajoggal összhangban előírja, hogy a kommentárokat a tudósításoktól érzékelhetően el kell különíteni, és a szerző megnevezése alatt ilyen minőségüket jelezni kell. A gondosság részeként a  szolgáltatásnyújtó által lebonyolított közvélemény-kutatások eredményeinek ismertetésekor közölni kell, hogy azok reprezentatívak-e, azaz tükrözik‑e a társadalom egésze vagy adott része által képviselt véleményeket.
11.2. A kulturális identitás biztosítása
A sokszínűség és pluralizmus sajátos területe a kulturális identitás biztosítása. A szolgáltató érdeke az olcsó vagy nagy tömegeket vonzó tartalom közzététele, ami viszont kiszorítja az európai értékeket az audiovizuális szektorból. Ezt az egyensúlytalanságot az Európai Unió és tagállamai jogi beavatkozással igyekeznek megszüntetni, aminek alapja az Unió 89/552/EGK és az azt módosító 36/1997/EGK számú irányelve a határok nélküli televíziózásról. Eszerint a tagállamoknak megfelelő eszközök alkalmazásával biztosítaniuk kell, hogy a televíziók műsoridejük legalább felében európai műsorokat továbbítsanak. A Rtv. is tartalmaz ennek megfelelő – de nem teljesen harmonizáló – rendelkezéseket.
Az európai értékek védelme az Interneten is indokolt lehetne, azonban az erre irányuló hagyományos szabályok egyáltalán nem érvényesíthetők. A globális hálózaton nem is mérhető az adott területről származó tartalmak aránya. A kulturális identitás műsorszerkezeti követelményként (kvóta‑szabályozásként) jelenik meg, azonban a lekérhető szolgáltatások esetében a tetszőleges idejű elérés miatt műsorszerkezetről nem is beszélhetünk. Az európai tartalmak aránya csak közvetett módon, a tartalomipar támogatásával növelhető.
11.3. Közszolgálatiság
A közszolgálatiság is jellemzően európai fogalom. Az európai médiarendszerekben duális modell érvényesül, amelyben a kereskedelmi műsorszolgáltatók mellett nem üzleti alapon működő közszolgálati műsorszolgáltatók is jelen vannak. Ez a modell is szűkösségen alapul. Mivel a kereskedelmi műsorszolgáltatásból kiszorulnak a kulturálisan értékes és társadalmilag szükséges üzenetek, az állam közpénzek felhasználásával gondoskodik e szükségletekről. A közszolgálati műsorszolgáltatás szervezeti és tartalmi többletszabályozáson keresztül valósul meg. Célja a közönség tájékozódási, kulturális, állampolgári, életviteli szükségleteinek, igényeinek szolgálata. Olyan információs és kulturális alapellátásról van szó, amely a társadalmi részvétel minimális feltételeit teremti meg.
A közszolgálatiság tartalmi célkitűzései az új technikai feltételek között is fenntarthatók, de az Internet, ahogy már erről szó volt, műsorszerkezetileg nem szabályozható. Nem jöhet létre közszolgálati honlap vagy hírcsoport, a közszolgálati műsorszolgáltatók online‑szolgáltatásai is minden más szolgáltatással egyenrangúak. Másrészt az Internet és a konvergencia olyan helyzetet teremt, amelyben az egy‑egy területre szakosodott (hírek, filmek, zene stb.) tartalom‑szolgáltatás jellemző. Figyelemmel kell kísérni, hogy a piaci tevékenység mennyiben valósítja meg a politikai célkitűzéseket. A közönség választási lehetősége kibővül és magatartása átalakul: önmaga határozza meg és tudatosan éri el a számára szükséges információkat. Ezzel háttérbe szorulnak azok a szolgáltatások, amelyek minden műfajt megjelenítenek és minden társadalmi csoportot el akarnak érni. A közszolgálatiság a hagyományos műsorszolgáltatásból valószínűleg nem fog eltűnni, de jelentősége lényegesen csökken. Fennmaradása sokszor inkább a politikai akaraton, mint a közönség igényein alapul. Helyzetüket akkor erősíthetik meg, ha élnek az új lehetőségekkel, és a közönséget új szolgáltatásokkal és új platformokon is elérik.
Az Internet és a társadalmi nyilvánosság kapcsolatának vizsgálatánál láttuk, hogy a médiumhoz való hozzáférés lehetősége jelentősen kitágult, de egyáltalán nem korlátlan. Az infrastruktúra beszerzésének és működtetésének költségei a társadalmi különbségek növekedésével járnak. Az államnak új típusú információs alapellátásról kell gondoskodnia, ha ezt a folyamatot meg akarja állítani. Ennek eszköze lehet az európai távközlési szabályozásban – és már az egységes hírközlési törvény tervezetében is – ismert egyetemes szolgáltatás, amely az állam által garantált meghatározott minőségű, közcélú minimális szolgáltatáskészlet, amely minden felhasználó számára, földrajzi elhelyezkedésétől függetlenül, díj ellenében hozzáférhető, elérhető áron. A minimális szolgáltatáskészlet tartalmát nem lehet véglegesen meghatározni, abba később bekerülhet az Internethez való hozzáférés is. A hálózati nyilvánosság általános hozzáférhetőségének társadalmi jelentősége felmérhetetlen.
12. A jogrendszer általános szabályainak érvényesülése
A hagyományos elektronikus média specifikus tartalomszabályozásának indokolatlansága a hálózati nyilvános kommunikációban egyáltalán nem jelenti e kommunikáció korlátlan szabadságát. A virtuális tér sajátosságai ellenére nem a társadalom szabályozó rendszereitől független önálló valóság. Ahogy a dolgozat első részében kifejtettem, az Internet elsősorban nem új magatartási formákat, hanem új kommunikációs közeget jelent. Semmi nem indokolja, hogy e közegben az egyes magatartások a korábbiaktól eltérően minősüljenek. A véleménynyilvánítás alkotmányosan indokolt általános határai a hálózati kommunikációra is érvényesek. A hálózati közösség maga is kidolgozta és fejleszti a normális működéshez szükséges szabályokat, de a szabadság végső határait a büntetőjog és a polgári jog államilag érvényesíthető rendszere határozza meg. A jogérvényesítésnek az Internet globalitásából és technikai feltételeiből következő súlyos nehézségei ellenére a hálózati jogsértő magatartások a hálózaton kívüli magatartásokkal azonos következményeket vonnak maguk után. A MDStV ezt kifejezetten megerősíti: A szolgáltatásokra érvényes az alkotmányos rend. Az általános törvények előírásait és a becsület védelmére vonatkozó törvényi meghatározásokat be kell tartani.
Az Európai Unió Bizottságának állásfoglalása az Interneten elérhető jogellenes és káros tartalmakról a hálózati kommunikáció által veszélyeztetett értékként jelölte meg a nemzetbiztonságot (bombák, kábítószerek illegális előállításához nyújtott segítség, terrorista tevékenység), a fiatalkorúak védelmét (a marketing visszaélésszerű formái, erőszak, pornográfia), az emberi méltóság védelmét (fajgyűlölet, faji megkülönböztetés), a magánszféra védelmét (személyes adatok jogosulatlan továbbadása, elektronikus zaklatás), a jóhírnév védelmét (rágalmazás, becsületsértés, jogellenes összehasonlító reklám), a gazdasági biztonságot (hamisítás, iránymutatás a hitelkártyák hamisításához), a szellemi tulajdont (oltalomban részesülő szellemi alkotások jogosulatlan továbbadása), valamint az információ biztonságát (hacking). Az állásfoglalásban megjelölt magatartások egy része elsősorban gazdasági jellegű jogsértés, amelyekkel a dolgozat nem foglalkozik. Túlnyomó részük azonban jogellenes közlés útján valósítható meg, azaz a véleménynyilvánítás szabadságágával való visszaélésként határozható meg. 
E jogsértések tárgya tehát már eddig is – büntetőjogi és/vagy polgári jogi – védelem alatt állt, mindössze az elkövetési mód változik meg. A közlés útján elkövethető bármely jogellenes magatartás az Interneten – például egy rágalmazó hozzászólás egy hírcsoportban vagy egy rasszista honlap – legalább akkora sérelmet okoz, mint más nyilvános közegben. Ezt ismerte fel a magyar törvényhozó, amikor a nagy nyilvánosság – egyes bűncselekmények törvényi tényállási elemeként, illetőleg minősítő körülményeként szereplő – büntetőjogi fogalmát kifejezetten kiterjesztette az elektronikusan rögzített információ távközlő hálózaton való közzétételére. A bíróság ezt a körülményt jogalkotói aktus nélkül is figyelembe vehette volna, és a polgári jog területén – pl. a kártérítés mértékének megállapításánál – figyelembe is kell vennie.
12.1. A véleménynyilvánítás szabadságának határai
Anélkül, hogy a véleménynyilvánítás szabadságának alkotmányos korlátaival részletesen foglalkoznék, a következőkben röviden megvizsgálom a véleményszabadsággal szemben álló, annak határait jelentő értékeket. A magyar Alkotmánybíróság már vizsgált határozatában megállapította, hogy az állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. A korlátozást legitimáló érdekek és értékek alapvetően négy csoportba sorolhatók. Ezek az érdekek az állam, a társadalom, az egyes társadalmi csoportok és a magánszféra védelme. Ahogyan azonban a véleménynyilvánítás szabadsága nem korlátlan, ezek az érdekek sem élveznek feltétlen elsőbbséget. Az alapjog korlátozása esetén az elérendő cél fontosságának mindig megfelelő arányban kell állnia az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlyával.
Az állam érdekeinek körébe tartozik az alkotmányos alaprend védelme, külső és belső biztonság, a közjogi méltóságok és az állami szimbólumok védelme. A védelem olyan – itt nem ismertetett – büntetőjogi tényállásokon keresztül valósul meg, mint a háborús uszítás, az államtitoksértés, a törvény vagy hatósági rendelkezés elleni izgatás, vagy a nemzeti jelkép megsértése. A védett értékek második csoportját a társadalom egészének érdekei alkotják, mint például a közrend és a közerkölcs. E körbe tartozhat az önkényuralmi jelkép használatának, a közveszéllyel fenyegetésnek vagy a kábítószer-fogyasztásra felhívásnak a  büntetőjogi tényállása. A véleményszabadság korlátját jelentik az egyes társadalmi csoportok érdekei a faji, etnikai, vallási, nemi diszkriminációval szemben. Tipikusan ezt a határt húzza meg a közösség elleni izgatás tényállása. Ebbe a körbe tartozik a fiatalok védelme, amely a büntetőjogi szankciók mellett sajátos médiajogi eszközöket is igényel. Mivel az Európai Unió az Internettel kapcsolatban a védett érdekek e csoportját részletesen vizsgálta, a kérdéskörre később visszatérek. A védendő érdekek negyedik csoportját a magánszféra jelenti, amibe többek között beletartoznak a személyiségi jogok, a becsület, a magántitok, az üzleti titok. A kiterjedt büntetőjogi védelem (rágalmazás, becsületsértés, kegyeletsértés, magántitok megsértése, levéltitok megsértése) mellett a maga sajátos szankciórendszerével hatékony eszközt jelent a személyhez fűződő jogok magánjogi védelme (pl. jóhírnév, képmás és hangfelvétel védelme), és ide tartozik az adatvédelmi szabályozás speciális rendszere. A dolgozat tárgyához közvetlenül kapcsolódik a sajtó-helyreigazítás sajátos személyiségvédelmi eszköze, amelynek internetes alkalmazhatóságát később részletesebben vizsgálom.
12.1.1. Megengedhetetlen médiaszolgáltatások 
A német jogalkotó úgy találta, hogy a médiaszolgáltatások határait jelentő érdekeket a jogrend általános szabályai mellett kifejezetten, nevesítve is védenie kell. Ez azonban egyáltalán nem jelent az Internetre vonatkozó médium‑specifikus szabályozást, mindössze megerősíti a hagyományos értékeket az új szolgáltatások területén. A MDStV megengedhetetlennek minősíti azokat a médiaszolgáltatásokat, amelyek a népesség egy része elleni vagy nemzeti, faji, vallási vagy a nemzetisége által meghatározott csoport elleni gyűlöletre uszít, ellenük erőszakos vagy önkényes intézkedéseket követel, vagy mások emberi méltóságát azáltal támadja, hogy a népesség egy részét vagy meghatározott csoportot szidalmaz, rosszindulatúan megvet vagy megrágalmaz. Megengedhetetlen a kegyetlen vagy egyébként embertelen erőszakos cselekmények olyan ábrázolása, amely e tevékenység dicsőítését fejezi ki, vagy amely az esemény kegyetlenségét vagy embertelenségét az emberi méltóságot sértő módon jeleníti meg. A szolgáltatás nem dicsőítheti a háborút. A médiaszolgáltatás nem lehet pornográf, illetve kiskorúak súlyos erkölcsi veszélyeztetésére nyilvánvalóan alkalmas. A haldoklók, illetve a testileg vagy szellemileg súlyosan fogyatékosak ábrázolása nem sértheti az emberi méltóságot. Egy valós esemény emberi méltóságot sértő bemutatása is megengedhetetlen, ha a tudósítás ilyen formájához jelentős jogos érdek nem fűződik.
12.1.2. Egyetemes értékek
Látható, hogy a véleményszabadsággal kapcsolatban minden oldalon olyan értékekről van szó, amelyek határai egy államon belül is folyamatosan változnak. Az Internet globális jellege megoldhatatlan nehézségeket vet fel. A Kínai Népköztársaságot bíráló magyar honlap egyértelműen sérti a kínai állam érdekeit, és saját jogrendjén belül valószínűleg azt súlyos szankciókkal bünteti. A honlap készítője számára viszont a demokrácia az az értékrend, amely alapján véleményét kialakítja. Az Egyesült Államok a véleményszabadságot az európai értékrendnél liberálisabban kezeli, annak határait – például a szélsőséges megnyilvánulásokkal szemben – igen tágan vonja meg. Az európai gondolkodásban általában kiemelkedő érték a magánszféra, aminek más kulturális közegben sokkal kisebb a jelentősége. 
A véleményszabadság határaként megjelölt négy érdekcsoport földrajzilag, kulturálisan és időben sem kezelhető egységesen. Már akkor is komoly nehézségekbe ütközünk, ha a közös európai értékeket és kultúrát keressük. Ennek az Európai Unió Bizottsága is hangot adott: az audiovizuális- és információs szolgáltatások területével kapcsolatban megállapította, hogy az egyes államok szabályozásának különbözősége megnehezíti a fennálló rendelkezések nemzetek fölötti szolgáltatásokra és hálózatokra történő alkalmazását és az audiovizuális szektor európai szintre mozdítását, aránytalanul akadályozza továbbá a szolgáltatások szabad áramlását. 
Olyan univerzális értékeket kellene megfogalmazni, amelyek széleskörű nemzetközi védelmet élveznek. Mivel azonban a kulturálisan leginkább kötött értékekről van szó, az egységes jogi szabályozás megvalósíthatatlannak tűnik. A kulturális sokszínűség a hálózat egyik legjelentősebb alkotóeleme, amely az értékek és a védelmi igények különbözősége miatt a fejlődés korlátjává is válhat. Másrészt elindult egy ellenkező folyamat is: az Internet  kommercializálódásával együtt jár az uniformizálódás. A hálózat dinamikusan fejlődő közeg, és ma még nem látjuk, hova vezet e fejlődés. Egyensúlyt kell találni a sokszínűség és a biztonság között. Ha a véleményszabadsággal szemben álló értékekkel kapcsolatban létrejöhet is nemzetközi konszenzus, az nem mehet tovább bizonyos minimális védelmi színvonal megállapításánál. Ez viszont továbbra sem jelentené a probléma megoldását.
12.2. Az egyes társadalmi csoportok érdekeinek védelme a médiában
Az egyes társadalmi csoportok érdekeinek védelme sajátos kötelezettségeket ró a médiára. Minden médiaszabályozás fontos eleme a kisebbségben levő társadalmi csoportok diszkriminációjának tilalma és a műsorokban megfelelő arányú megjelenésük biztosítása. A szabályozás kiemelten kezeli továbbá a fiatalok érdekeit. Annak ellenére, hogy e rendelkezések általában a médiumokra vonatkozó speciális jogszabályokban – így például az Rtv.‑ben – kapnak helyet, ezek nem média‑specifikus rendelkezések. Ezen érdekeket a jogrendszer egésze – az alkotmány, a büntetőjog, speciális kisebbségi és gyermekvédelmi jogszabályok – védi, megjelenésük a médiaszabályozásban a média különös felelősségét hangsúlyozza.
A kisebbségekkel szemben a médiumoknak egyrészt a jogrendszer egészéből következő tartózkodási kötelezettségük van. A műsorszolgáltató tevékenysége nem lehet alkalmas többek között a személyek, nemek, népek, nemzetek, a nemzeti, etnikai, nyelvi és más kisebbségek, továbbá valamely egyház vagy vallási csoport elleni gyűlölet keltésére, illetve nem irányulhat semmilyen kisebbség nyílt vagy burkolt megsértésére, kirekesztésére, annak faji szempontokon alapuló bemutatására, elítélésére. Emellett elsősorban a közszolgálati műsorszolgáltatót pozitív kötelezettség is terheli: elő kell segítenie a nemzeti és etnikai kisebbségek kultúrájának és anyanyelvének ápolását, az anyanyelvükön való rendszeres tájékoztatást. 
A diszkrimináció tilalma az alkotmányból ered, a hálózati kommunikációban is egyértelműen érvényesülnie kell. Az egyes társadalmi csoportokkal szembeni pozitív megkülönböztetés a tömegkommunikációban alkalmazott jelenlegi eszközökkel nem valósítható meg. A támogatásnak arra kell irányulnia, hogy az oktatási és technikai feltételek széleskörű biztosításával minden csoport bekapcsolódhasson a hálózati nyilvánosságba. Ezt jelentheti az információs társadalomban a közszolgálatiság. Ez azonban elsősorban nem médiajogi kérdés.
Az európai értékrendben kiemelkedő jelentőségű a fiatalok, kiskorúak egészséges fejlődése, amiben szintén komoly felelősség hárul a médiára. A hagyományos tömegkommunikáció is számos olyan tartalmat közvetít, amely veszélyezteti a fiatalok érdekeit. Az államnak ezért arányos intézkedéseket kell tennie annak biztosítására, hogy a joghatóságuk alá tartozó műsorszolgáltatások ne tartalmazzanak a kiskorúak testi, szellemi és lelki fejlődését károsan befolyásoló programokat, ide értve elsősorban a pornográfiát és az oktalan erőszakot. A kiskorúak személyiségfejlődésére súlyosan ártalmas műsorszám közzététele tilos. Az egyéb káros műsorok esetében gondoskodni kell arról, hogy a kiskorúak azokat a műsoridő megválasztása vagy egyéb technikai intézkedések folytán általában ne láthassák. Az ilyen műsorokat hangos vagy képi jelzésekkel felismerhetővé kell tenni. 
A hagyományos tömegkommunikációban alkalmazott, elsősorban a műsorszerkezet befolyásolására irányuló szabályozás a lekérhető szolgáltatások esetében nem nyújt megoldást. Megnő a jelentősége az egyéb technikai intézkedéseknek, az online‑tartalom megjelölése pedig – a következő részben bemutatandó – új funkciót tölt be. A MDStV médiaszolgáltatásaival kapcsolatban jelentek meg először azok a szabályozási megoldások, amelyeket ma az Európai Unió is támogat. Az államszerződés szerint a fiatalok testi, szellemi vagy lelki épségét veszélyeztető lekérhető médiaszolgáltatások  megengedhetők akkor, ha a szolgáltató vagy egy másik szolgáltató olyan intézkedéseket tesz, amelyek a felhasználónak lehetővé teszik az e tartalmakhoz való hozzáférés megakadályozását. A fiatalokat veszélyeztető szolgáltatónál e kérdéssel foglalkozó megbízott működik, aki kapcsolatot tart a felhasználókkal és tanácsokat ad a szolgáltatónak. E kötelezettségek önellenőrzési szervezeteken keresztül is teljesíthetők.
12.2.1. A fiatalok és az emberi méltóság európai védelme
Az Európai Unió Bizottságának A fiatalok és az emberi méltóság védelme az audiovizuális- és információs szolgáltatásokban című Zöld Könyve az egyes államok jogszabályainak hatékonyabb érvényesítése és a szolgáltatások szabad áramlásának biztosítása végett az érintett területeken – a belügyi és igazságügyi együttműködés keretében – közösségi szintű összefogást sürget. E Zöld Könyv az első jelentős lépés az új kommunikációs lehetőségek biztonságos használatát garantáló környezet európai kialakításában, rövid ismertetése elsősorban a szabályozási folyamat célkitűzéseinek megjelölése miatt elengedhetetlen. A Zöld Könyv megállapításai azon a felismerésen alapulnak, hogy az új szolgáltatások valószínűleg nem közvetítenek több káros tartalmat, mint a hagyományos médiumok, azonban e tartalmak viszonylag könnyen elérhetők. A szolgáltatások globális jellege felveti azt a kérdést, hogy a fiatalok és az emberi méltóság védelmének európai alapelvei milyen eszközökkel és milyen szinten (tagállami vagy közösségi szinten) őrizhetők meg.
Az online‑szolgáltatások, a könnyen manipulálható digitalizált információk terjedése olyan környezetet teremt, amely kizárja a korábbi tömegkommunikációs és távközlési eszközökre alkalmazott megoldások analóg alkalmazását. Az új szolgáltatások azonban a veszélyek mellett a védekezés új lehetőségeit is megteremtik. A véleménynyilvánításnak a fiatalok és az emberi méltóság védelmét szolgáló korlátozása továbbra is csak a demokratikus társadalom számára szükséges mértékű beavatkozást legitimál. Akkor arányos a beavatkozás, ha  megfelel valamely sürgető társadalmi szükségletnek és hatékony.
A Zöld Könyv a címben szereplő két problémakört nem kezeli egységesen. A vizsgált tartalmak egyik csoportjához való hozzáférés az egész társadalom számára tilos, a lehetséges címzetti körtől és a terjesztés módjától függetlenül (jogellenes tartalmak). E tartalmak mind az egyén, mind a közösség számára elfogadhatatlanok, a társadalom alapvető elveit sértik. Ez a kategória általában – a nemzeti jogi előírásoktól függetlenül – az emberi méltóságot sértő tartalmakat foglalja magában. Az egyes jogrendszerek tiltják ezek előállítását, terjesztését, népszerűsítését. A tagállamok többségében az obszcén, erkölcstelen és megbotránkoztató tartalmak jogellenes. Különösen súlyosan minősül a gyermekpornográfia. A jogellenes tartalmak közé tartoznak továbbá azok, amelyek rasszizmusra vagy a diszkrimináció más formájára, gyűlöletre és erőszakos cselekményre uszítanak. 
A Zöld Könyv által érintett tartalmak második csoportja általában nem jogellenes, de károsan befolyásolhatja a kiskorúak fizikai és/vagy szellemi fejlődését (ártalmas tartalmak). Ezek elérése csak a felnőtteknek engedhető meg. A fiatalokra kirívóan ártalmas tartalmak sok tagállamban büntetőjogilag is szankcionálhatók. A fiatalok védelme azonban elsősorban az egyes médiumokra vonatkozó speciális szabályokon keresztül valósul meg. Az arányosság biztosítása végett minden esetben olyan megoldásra van szükség, amely a kiskorúakat elzárja e tartalmaktól, de a felnőttek számára azokat továbbra is elérhetővé teszi. Az online‑szolgáltatások esetében az Európai Unió már e dokumentumban is a különböző szűrő- és értékelő rendszerek használatát támogatja.
12.3. Sajtó-helyreigazítás
A magánszféra – azon belül a személyiségi jogok, pontosabban a jóhírnév – védelmének kifejezetten a tömegkommunikációhoz kapcsolódó eszköze a sajtó-helyreigazítás. Meg kell vizsgálni, hogy e jogintézménynek a hálózati nyilvános kommunikáció területén van‑e létjogosultsága, és ha igen, milyen feltételekkel vehető igénybe. A jogalkotó korán felismerte, hogy a nyomtatott és elektronikus médiumokban megjelenő valótlan tényállítások jelentős károkat okozhatnak, ezért a jogsértés e formájánál a személyiségvédelem általános szabályaihoz képest többletvédelmet biztosított. A határok nélküli televíziózásról szóló közösségi irányelv is kötelezi a tagállamokat, hogy a jogérvényesítés egyéb eszközeitől függetlenül a műsorszolgáltatásban biztosítsák a helyreigazítás lehetőségét. A sajtó‑helyreigazítás olyan anyagi jogi és eljárásjogi elemeket tartalmazó eszköz, amely kifejezetten a jogsértés elkövetésének eszközéhez kapcsolódik, és pontosan meghatározza a védelem módját. A személyiségvédelem más eszközeivel szembeni előnye a gyors válaszlépés lehetősége és a sérelem jellegéhez igazodó jóvátétel.
A gyors reagálás és a megfelelő jóvátétel igénye az Interneten megjelenő valótlan állításokkal szemben is megalapozott, azok a hagyományos médiumok jóhírnevet sértő közleményeivel azonos mértékű érdeksérelmet okozhatnak. Mint ahogy azonban az intézmény megvalósítása már a nyomtatott és az elektronikus sajtó esetében eltéréseket mutat, a hálózaton is csak az új kommunikációs formák sajátosságaihoz igazítva alkalmazható. A magyar jogrendszerben a sajtó-helyreigazítás alapját a Stv. azon rendelkezése jelenti, amely szerint a személyhez fűződő jogot vagy a hiteles tájékoztatás követelményét sértő tájékoztatással szemben helyreigazításnak is helye van. A részletes szabályokat a Ptk. és a Pp. tartalmazza. Sajtó-helyreigazításnak napilap, folyóirat (időszaki lap), rádió, televízió vagy filmhíradó meghatározott jogsértése esetén van helye. Amennyiben az időszaki lap fogalmát kiterjesztenénk, a sajtó-helyreigazítást elvileg az Interneten is igénybe lehetne venni. A hatályos anyagi jogi és eljárási jogi szabályok viszont nem alkalmazhatók az új szolgáltatásokra, mert azoknál pl. a következő szám fogalma nehezen értelmezhető.
A helyreigazításnak más személyiségvédelmi eszközökkel szembeni előnyeit felismerve a német jogalkotó megállapította a helyreigazításnak a médiaszolgáltatásokra vonatkozó speciális szabályait. A helyreigazítás joga nem terjed ki minden médiaszolgáltatásra, az államszerződés azt csak az újságírói-szerkesztői kialakítású médiaszolgáltatások esetében teszi lehetővé. Annak ellenére, hogy az álló- és mozgóképek, illetve a hangok manipulálásával is előállíthatók súlyos érdeksérelmet okozó valótlan tények, helyreigazítás továbbra is csak szöveges közleményekkel szemben igényelhető. A jogalkotó nem vállalta a multimediális helyreigazítás megalkotását. A helyreigazítás jogosultja az a tényállítással érintett személy, akinek a helyreigazításhoz jogos érdeke fűződik. A kötelezett a jogszabály szövege szerint nem a tartalom szerkesztője, hanem a szolgáltató. Ez felveti a médiaszolgáltatásokra vonatkozó felelősségi szabályok alkalmazhatóságát. A felelősségi szabályok értelme és célja szerint az idegen tartalmakért helyreigazítási kötelezettség is csak a felelősségi feltételek teljesülésekor áll fenn, ugyanakkor a helyreigazítás intézményének célja és a jogsértés objektív jellege a szolgáltató mindenkori felelősségét is indokolhatja.  
A helyreigazítás korábbi formáihoz képest a helyreigazító közlemény közzétételének módja és ideje jelenti a legnagyobb eltérést. A hagyományos médiumokban a kifogásolt tényállítás közzététele időben szerkezetileg (rovat, oldalszám, műsorszám) behatárolt, amihez képest pontosan meghatározható a helyreigazítás közzétételének ideje és módja. A hálózati tartalmak ezzel szemben tetszőleges ideig tárolhatók és hozzáférhetővé tehetők, akár a helyreigazító közlemény közzététele után is. Ilyenkor a helyreigazítást a MDStV szerint a tényállítás elérhetőségének időtartama alatt és azzal közvetlen összeköttetésben kell hozzáférhetővé tenni. Közvetlen összeköttetés akkor áll fenn, ha a tényállítás és a helyreigazításra utaló jelzés együtt megtalálhatóak a képernyőn. Ha a tényállítás már nem érhető el, vagy elérhetősége a helyreigazítás felvétele után egy hónapnál korábban megszűnik, akkor a helyreigazítást hasonló helyen addig kell elérhetővé tenni, ameddig ezt az érintett követeli, legfeljebb azonban egy hónapig. Ez a szabályozás a jogintézmény rendeltetésével ellentétben a helyreigazítást nem köti az ahhoz fűződő érdek fennállásához.  A médiaszolgáltatáson belül a hasonló hely a tényállítással azonos mértékben feltűnő közzétételt biztosít, a feltétel a képernyőn való elhelyezkedésén kívül az adott tartalom eléréséhez szükséges közbenső lépéseket is magába foglalja. A helyreigazítást minden esetben ingyenesen, hozzáfűzések és elhagyások nélkül, a tényállítással egyező formában kell közzétenni. Az államszerződés biztosítja a válaszadás lehetőségét is, de ez nem befolyásolhatja a helyreigazítás helyreigazító jellegét. A válasznak ezért a tényállításokra kell korlátozódnia, és nem lehet közvetlen összekapcsolásban a helyreigazítással.
A jogintézmény rendeltetése a jogérvényesítés lehetőségének szoros határidőkhöz kötését és a kérelemmel szemben további követelmények állítását teszi indokolttá. A médiaszolgáltatások esetében is jogvesztéssel jár, ha az írásbeli kérelem nem érkezik meg azonnal a sérelmes közlésnek az érintett tudomására jutását követően, legkésőbb hat héttel a kifogásolt szöveg elérhetőségének utolsó napja után. A jogérvényesítés lehetősége a szolgáltatás első megjelenése utáni három hónapon belül minden esetben megszűnik. A hagyományos médiumokkal ellentétben a hálózati tartalmak megjelenési időpontja nem mindig állapítható meg egyértelműen. Mivel a határidő elmulasztásával a szolgáltató mentesül kötelezettsége alól, és az érintettnek nincsenek megfelelő eszközei a közzététel időpontjának bizonyítására, indokolt a bizonyítás kötelezettségét a szolgáltatóra ruházni. Nem áll fenn a helyreigazítási kötelezettség, ha a kérelem terjedelme aránytalanul meghaladja a kifogásolt tényállítást, illetve ha a kérelem nem korlátozódik tényszerű adatokra vagy tartalma büntetendő. A sikertelen helyreigazítási kérelem érvényesítésére továbbra is  a bírósági út áll rendelkezésre.
13. Az Európai Unió és a jogon kívüli eszközök
Az Európai Unió felismerte, hogy a hálózat működését hagyományos jogi eszközökkel nem képes hatékonyan befolyásolni. Az állami és a közösségi döntéshozatal nem követheti a technikai feltételek változását, a végrehajtás elképzelhetetlen az érintettek bevonása nélkül. Hatékony szabályokra viszont az új lehetőségek teljes kihasználásához szükség van. Biztosítani és növelni kell az érintett vállalkozások versenyképességét, amihez elengedhetetlen a felhasználók bizalmának megerősítése. Ezt mozdítja elő a közérdek, különösen a fiatalok és az emberi méltóság hatékony védelme. Azonban éppen ezeken a területeken minden közhatalmi beavatkozás könnyen az érintettek teljes elutasítását kiváltó cenzúrának tűnhet.
Az Unió nem hangsúlyozza túl az Internet veszélyeit és nem elsősorban jogalkotási úton próbálja kialakítani a biztonságos használat feltételeit. Szándéka szerint a bizalom légkörének megteremtésében kiemelkedő szerepet juttat a hálózat működésében érintett szolgáltatóknak és felhasználóknak. Az Internet fejlődésének jelenlegi iránya szerint a gazdasági érdek jelöli ki a szabadság határait: az általános versenyképességet fokozó olyan környezet kialakítására törekszik, amely elősegíti a fiatalok és az emberi méltóság védelmét. A jog feladata itt elsősorban az, hogy támogassa a jogon kívüli eszközök használatát és fejlesztését. A jog teremtheti meg a hálózati viszonyok nem jogi szabályozásának feltételeit. 
A hálózati kommunikáció olyan új technikai feltételek között zajlik, amelyek általában – ahogy erről több helyen is szó volt – nem teszik lehetővé a jog hagyományos eszközeinek alkalmazását. Az Internet szabályozhatósága egyrészről korlátozott, másrészt viszont új típusú,  a hagyományos tömegkommunikációban ismeretlen szabályozási lehetőségeket teremt. Az érintettek szervezett önellenőrzésének keretében olyan – folyamatosan fejlődő megoldásokat felmutató – technikai jellegű szabályozásra kell törekedni, amely kihasználja az Internet lehetőségeit, és hatékonyan helyettesíti az állami beavatkozást.
Az önszabályozást támogató megközelítést tükrözi az Európai Unió valamennyi kapcsolódó dokumentuma. A javaslatok megfogalmazása során az Unió abból indul ki, hogy a szubszidiaritás elvének megfelelően a hálózat szabályozása az intézkedések határokat átlépő jellege miatt tagállami szinten nem valósítható meg kielégítően. Célszerűbb a közösségi szintű megvalósítás, amely ugyanakkor nem hagyhatja figyelmen kívül az  érintett magatartások eltérő jogi és kulturális megítélését a tagállamokban. Az Internet biztonságos használatának eszközeit kutatja a Bizottság közleménye az Európai Parlament, a Tanács és a Gazdasági- és Szociális Bizottság részére   A fiatalok és az emberi méltóság védelme az audiovizuális és információs szolgáltatások területén című Zöld Könyvhöz kapcsolódó intézkedésekről, a Tanács és a kormányoknak a Tanácsban összegyűlt képviselőinek határozata az Interneten elérhető jogellenes és ártalmas tartalmakkal kapcsolatban, valamint a Tanács 98/560/EG számú ajánlása az európai audiovizuális- és információszolgáltatási ágazat versenyképességének fokozásáról a fiatalok és az emberi méltóság hasonló színvonalú megvalósítását szolgáló nemzeti keretfeltételek támogatásán keresztül. Az e dokumentumokban megfogalmazódó elképzeléseket összegzi és konkrét megoldási javaslatokat tartalmaz az Európai Parlament és a Tanács 276/1999/EG számú döntése a Közösség többéves Akciótervének elfogadásáról a hálózat biztonságos használatának támogatásáért a globális hálózatokon megjelenő jogellenes és ártalmas tartalmak elleni harc segítségével. Az Akcióterv megvalósítására az Európai Unió 1999. január 1‑től 2002. december 31-ig 25 millió Eurót fordít. Célja az Internet biztonságos használatának támogatása és európai szinten az Internet üzleti lehetőségeinek kihasználásához szükséges környezet kialakítása. A program kiterjed az ágazati önellenőrzés és a tartalom felügyeletét biztosító intézkedések támogatására,  a szűrő- és értékelő-rendszerek széles körű bevezetésének ösztönzésére, a felhasználók érzékenységének növelésére, olyan kiegészítő intézkedésekre, mint jogi hatások vizsgálata, a nemzetközi együttműködést szolgáló tevékenységekre, valamint minden olyan intézkedésre, amely hozzájárul a kitűzött cél eléréséhez. A végrehajtásért az Európai Unió Bizottsága felelős, amit a tagállamok képviselőiből álló tanácsadó testület támogat. Két év elteltével és a program befejezésekor a Bizottság tájékoztatja az Európai Parlamentet, a Tanácsot, a Gazdasági- és Szociális Bizottságot és a Régiók Bizottságát a program egyes területein elért eredményekről, és ezek alapján szükség szerint javasolhatja a program végrehajtásának módosítását.
Az Unió elképzeléseinek normatív hátterét az egységes belső piacon folyó elektronikus kereskedelem meghatározott jogi kérdéseiről szóló – több helyen említett – közösségi irányelv jelentheti, amelyet a Közösség még nem fogadott el. Ez az elképzelések megvalósítását már nem csak ösztönzi és támogatja, hanem minden tagállamra kötelezően előírja.
13.1. Önellenőrzés
Az Európai Unió jelentős szerepet szán a jogi eszközöket kiegészítő önszabályozó folyamatoknak. Sem a közhatalom, sem a hálózat szereplői nem képesek egyedül kialakítani a fejlődéshez szükséges kereteket. Bármely állami vagy közösségi beavatkozás elfogadottságát és hatékonyságát csak az együttműködés biztosíthatja. Az Unió támogatja ezért egyrészt az érdekeltek részvételét az állami intézkedések kialakításában, végrehajtásában, értékelésében és nemzetközi koordinációjában, másrészt az önellenőrzés állami szintű rendszerének megvalósítását a szolgáltatók és felhasználók bevonásával.
A vállalkozásokat ösztönözni kell, hogy egymással és a többi érdekelttel együttműködve önkontroll-rendszereket fejlesszenek ki, amelyekben az érintettek tagállami szinten képviselve vannak. Az önellenőrzésben az Unió a jogszabályok érvényesülését és az állami szervek hatékonyabb működését elősegítő, nem pedig azokat kiváltó rendszert lát. Ahhoz, hogy feladatát betölthesse, biztosítani kell az ágazattal közvetve vagy közvetlenül kapcsolatban álló minden érintett korlátozás nélküli részvételét e rendszerek kidolgozásában, végrehajtásában és értékelésében. E rendszerek tekintélyét növelheti az állami jelenlét, ami azonban önkéntes jellegüket nem befolyásolhatja.
Az Internet és a hálózati szolgáltatások határokat átlépő jellegének az önellenőrzési szervezetek kialakításában is tükröződnie kell. A tagállami szervezetek összekapcsolódásával közösségi szintű rendszerek épülhetnek ki. Az önellenőrzés hatékonysága a nemzeti intézkedések európai szintű koordinációjával növelhető, sőt ez a rendszer hatékonyságának legfőbb eleme. Az egyes állami szintű intézkedéseket és a végrehajtásukkal megbízott szervezetek tevékenységét mindenkori felelősségüknek és funkcióiknak megfelelően össze kell hangolni, illetve ki kell dolgozni az együttműködési formákat, valamint a tapasztalatok és a bevált eljárások kicserélésének módját. A kapcsolattartás fejlesztéséhez a nemzeti önellenőrzési rendszerek működtetésében résztvevőket fel kell hívni nemzeti szintű reprezentatív központi szervek felállítására.
Az egész világra kiterjedő kommunikációs hálózatok a fiatalok és az emberi méltóság védelmében azonban az Európai Unió kereteit is meghaladó nemzetközi szintű intézkedéseket tesznek szükségessé. Ki kell építeni a harmadik államokkal való együttműködés kereteit, a nemzetközi fórumokon pedig egységes európai álláspontot kell képviselni. Az egységes európai keretek biztosítják a közös értékek képviseletét és a nemzetközi vitákhoz való döntő hozzájárulást.
Az önellenőrzési rendszerek működését folyamatosan értékelni kell, az eredmények és a célok összevetésén keresztül meg kell ítélni a működés hatékonyságát. A rendszer így mindig a piac, a technológia és a felhasználási módok változásaihoz igazítható. A tagállami rendszerek értékelését biztosító, minden tagállamban hasonló követelményeket támasztó eljárások kidolgozásában közösségi szintű együttműködésre van szükség.
Az önellenőrzési rendszer összhangban van a vállalkozások gazdasági érdekeivel, mivel a kezükbe adja a folyamatos technikai fejlődéshez és a piacok globalizálódásához való alkalmazkodás eszközeit. Elsődleges feladata azonban a hálózat biztonságos használatához szükséges magas védelmi színvonal garantálása, elsősorban a fiatalok és az emberi méltóság védelmének területén. Ennek eszközei a magatartási kódexek, a bejelentőhelyek, az értékelő- és szűrőrendszerek, valamint a felhasználók felvilágosítása. Ezeken túl az Unió mind az állami szerveket, mind a szolgáltatókat arra ösztönzi, hogy kutatásokat folytassanak és önkéntes alapon a védelem új intézményeit és a felhasználók felvilágosításának új módjait próbálják ki.
13.2. Magatartási kódexek
A vállalkozásoknak együtt kell működniük a fiatalok és az emberi méltóság védelmét biztosító magatartási kódexek kidolgozásában. A magatartási kódexek az önellenőrzési rendszeren belüli alapszabályokat tartalmazzák, amelyeket az érdekeltek fogalmaznak meg és magukra nézve önként kötelező erejűnek ismernek el. Gyakorlatilag az adott kódex hatályát elismerőkből áll össze egy-egy önellenőrzési szervezet. A kódexek tartalmára vonatkozó európai elvek lefektetésével alakítható ki az alkalmazásukra és végrehajtásukra vonatkozó közösségi konszenzus. Az Akcióterv pályázatok lebonyolítását írja elő olyan szervezetek kiválasztására, amelyek az önellenőrzés szervezeteit segíthetik a kódexek kidolgozásában és végrehajtásában. A szabályok kialakításánál figyelembe kell venni a szolgáltatók különböző kategóriáinak eltérő funkcióit és a szolgáltatások eltérő működési feltételeit. A bennük megfogalmazott követelményeket az elérendő célokkal arányosan kell felállítani, tiszteletben tartva a véleménynyilvánítás szabadságának, a magánszféra sérthetetlenségének és a szolgáltatások szabadságának alapelvét. 
A kódexek visszatartó erejét jelentősen növelheti, ha a szolgáltató utal arra, hogy mely kódex  szabályait ismeri el kötelezőnek. Ez lehetővé teszi a felhasználónak, hogy – a kódex ismeretében – megítélje az adott szolgáltatás megbízhatóságát. A kódexek kidolgozásával összefüggésben ezért létre kell hozni a Web-oldalak felismerhető minőségjelzőinek rendszerét, amely a felhasználóknak segítséget nyújt azon szolgáltatók felismerésében, akik valamely kódex hatálya alatt állnak.
A kódexek szabályozzák az önellenőrzési rendszer valamennyi összetevőjét. Az Unió dokumentumai elsősorban a fiatalok és az emberi méltóság védelmére koncentrálva határozzák meg a kódexek lehetséges tartalmát, ami kiterjed a felhasználók informálásának, az értékelési és szűrőrendszerek működtetésének és a panaszok feldolgozásának részletes szabályozására.
Mindezek alapján a Tervezet úgy rendelkezik, hogy a tagállamok és a Tanács mozdítsák elő az egyes foglalkozások szövetségei és a fogyasztók szervezetei által kialakított közösségi szintű magatartási kódexek bevezetését, amelyek hozzájárulnak a – későbbi – irányelv célszerű alkalmazásához. A kódexek különös figyelmet fordítanak a fiatalok és az emberi méltóság védelmére. A közösségi joggal való összhang biztosítása végett a tervezeteket a Bizottság megvizsgálja. Ahhoz, hogy feladatukat betölthessék, a kódexeket elektronikus formában elérhetővé kell tenni a Közösség nyelvein. Az alkalmazás eredményeit és a gyakorlatra kifejtett hatásokat az érintettek folyamatosan értékelik, és erről tájékoztatják a tagállamokat és a Bizottságot.
A rendszeres szabályszegések megkérdőjelezik a kódexek megbízhatóságát, ezért kilátásba kell helyezni a magatartással arányos intézkedéseket. A szabályokat megszegő magatartások szankcióit korlátozza azok önkéntes jellege, a szolgáltatók és felhasználók széles körében elismert kódexek azonban így is jelentős visszatartó erővel rendelkezhetnek. Amennyiben a felhasználók az igénybe vett szolgáltatás kiválasztásában figyelembe veszik, hogy a szolgáltató mely kódexet ismeri el, akkor – akár gazdasági értelemben vett – előnyt jelent az adott kódex hatálya alá tartozni. A szabályok megsértésekor lefolytatható egyeztető eljárás. A kódex kötelezőnek elismerése történhet polgári jogi szerződésben a szolgáltató és az adott szervezet között, ilyenkor az abban foglaltak bírósági kikényszerítése is lehetséges.
A Tervezet megteremti a viták bíróságon kívüli rendezésének lehetőségét. A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a szolgáltatók és a felhasználók az információs társadalom szolgáltatásával kapcsolatos vita esetén annak bíróságon kívüli rendezését szolgáló eljárást vehessenek igénybe, elektronikus úton is. A Tervezet megköveteli az eljárásjogi garanciák – mint a függetlenség, nyilvánosság, kontradiktórius jelleg, jogszerű döntés, cselekvési szabadság és képviseleti lehetőség – maradéktalan érvényesülését, valamint a döntések és tapasztalatok közösségi kontrollját. Ugyanakkor a tagállamoknak a szolgáltatásokkal összefüggő cselekmények miatt hatékony bírósági jogérvényesítést is biztosítaniuk kell, amelynek keretében a lehető legrövidebb idő alatt intézkedés tehető az ideiglenes jogvédelem érdekében.
13.3. Bejelentőhelyek
Az illegális és ártalmas tartalmak elleni küzdelem legérzékenyebb kérdése ezek felderíthetősége. Ahogy a felelősség szabályozásával kapcsolatban látható volt, a szolgáltatók ellenőrzési kötelezettsége nem megfelelő megoldás. Az elérhető információ mennyisége megkérdőjelezi minden olyan szervezet működésének hatékonyságát, amely a káros tartalmak felderítésére törekszik. Ez nem jelenti azt, hogy az ilyen, általában önkéntes kezdeményezések egyáltalán nem vezetnek eredményre. Magyarországon a rendőrség egy szervezeti egységének feladata a hálózati tartalmak folyamatos figyelemmel kísérése. 
A felderítés leghatékonyabb módja azonban az lehet, ha minden felhasználó egyszerűen és gyorsan jelezheti az általa felfedezett káros tartalmak létezését. Ehhez az önellenőrzési rendszer keretei között olyan, könnyen elérhető bejelentőhelyeket kell működtetni, amelyek feldolgozzák a beérkező panaszokat, szükség esetén együttműködnek egymással és a nyomozóhatóságokkal. A panaszok feldolgozásának technikai háttere a szolgáltatók bevonásával építhető ki, ezért ösztönözni kell őket a panaszok felvételét és továbbítását biztosító eszközök működtetésére, valamint a szükséges eljárások kidolgozására.
Míg a bejelentőhelyek a jogellenes anyagok létezését fedik fel, a felelősök felderítése és megbüntetése továbbra is az illetékes nyomozóhatóságok és igazságügyi szervek feladata. Szükség van a szolgáltatók és az igazságügyi és rendőri szervek közötti szorosabb együttműködésre, az információk és tapasztalatok kicserélésére. Ennek megfelelően a Tervezet szerint a tagállamok gondoskodnak arról, hogy az illetékes hatóságok olyan felügyeleti és vizsgálati jogkörrel rendelkezzenek, amelyek az irányelv hatékony átültetéséhez szükségesek, és hogy a szolgáltatók a szükséges adatokat a nemzeti hatóságok rendelkezésére bocsássák. A tagállamok az információs társadalom szolgáltatásainak nyújtóit kötelezhetik arra, hogy az illetékes hatóságot felhasználóik feltehetően jogsértő tevékenységéről vagy információiról haladéktalanul értesítsék, vagy arra, hogy az illetékes hatóságok részére követelésükre olyan információkat továbbítsanak, amelyek alapján szolgáltatásaik felhasználói, akikkel az adatok tárolásáról megegyezést kötöttek, felderíthetőek lesznek. Ehhez garanciális eljárási szabályokat kell rögzíteni, figyelemmel az arányosság követelményére, a véleményszabadság biztosítására és a jogszabályok megtartására.
Az Akcióterv célkitűzése a közösségi együttműködés legjelentősebb összetevőjeként egy európai hotline-hálózat kiépítése, amely a nemzeti bejelentőhelyeknek az Európai Uniót földrajzilag és nyelvileg is lefedő hálózata lenne. A Tervezet ezzel kapcsolatban külön rendelkezik a tagállamok hatóságainak együttműködéséről. A hatóságok nemzetközi együttműködését erre kijelölt összekötő személyek útján kell biztosítani. A tagállamok más tagállamok hatósága megkeresésének és felvilágosítási igényének, akár elektronikus úton, haladéktalanul eleget tesznek. A hatóságoknál elektronikusan elérhető összekötő központot kell létrehozni, amelyeknél a szolgáltatók és a felhasználók információt kaphatnak jogaikról és kötelezettségeikről.
Ki kell alakítani továbbá a harmadik államokkal való kapcsolattartás formáit is. E célok megvalósításával hatékony nemzetközi panaszfeldolgozó rendszer jönne létre. A nemzetközi együttműködés büntető-eljárási és adatvédelmi kérdéseket vet fel, megvalósítása csak erős jogi garanciák mellett történhet. Ehhez megfelelő eljárásokat kell bevezetni a nemzeti központok, valamint az Unió és harmadik államok közötti információ-cseréhez. Mivel az egyes magatartások megítélése államonként eltérő lehet, a hálózat működtetésében figyelembe kell venni továbbá a nemzeti jogrendszerek és kultúrák különbségeit. Az Akcióterv keretében pályázat kiírására kerül sor az európai hotline-hálózat kialakítására, e hálózat harmadik országokkal való kapcsolatának kialakítására, közös koncepciók kidolgozására a know-how és a bevált eszközök továbbadásának támogatására.
13.4. Szűrő- és értékelő-rendszerek
Az amerikai Communication Decency Act kudarcából az Unió is levonta azt a tanulságot, hogy az Internet biztonságos használata túlzott állami beavatkozás helyett a felhasználók kezébe adott eszközökkel valósítható meg. Megfelelő információk birtokában a felhasználó képes eldönteni, hogy az adott szolgáltatás kielégíti-e a biztonsági elvárásait. A hálózat biztonságos használatához meg kell könnyíteni a tartalom azonosítását. Ennek egyszerűbb módja a szolgáltatók ösztönzése arra, hogy tegyenek közzé alapvető információkat a szolgáltatás lehetséges károsító hatásairól (pl. beköszöntő oldal figyelmeztetéssel, hang- vagy képszignál, rendszer a felhasználó korának ellenőrzésére). Korlátozott hatékonysággal lehetőség van a tartalom automatikus, kulcsszavak szerinti szűrésére. Az Európai Unió az olyan értékelő-rendszerek és az ezeket feldolgozó szűrőrendszerek fejlesztését támogatja, amelyek a tartalmat egy általánosan elismert sémának megfelelően megcímkézik. E rendszerek ténylegesen lehetővé teszik, hogy a felhasználó maga döntse el, mely tartalmakhoz akar hozzáférni és melyeket akarja elkerülni. A szülők, tanárok és más nevelők ezekkel olyan felhasználóbarát és rugalmas eszközhöz juthatnak, amelyek biztosítják, hogy a rájuk bízott fiatalok a nevelői szándékok érvényesítése mellett felügyelet nélkül is hozzáférhessenek a hálózati szolgáltatásokhoz.
A tartalom-ellenőrzés jelenleg legnépszerűbb rendszere mögött a World Wide Web Consortium által kifejlesztett technikai szabvány, a PICS (Platform for Internet Content Selection) áll. A PICS lehetővé teszi a honlap tulajdonosa vagy külső értékelő számára az oldalak minősítését, a böngészőprogramok és más szoftverek számára pedig a minősítések felismerését és értelmezését.  A szabvány egységessé teszi a minősítések (címkék) kezelését, de biztosítja az oldalak tetszőleges értékelési szempontok szerinti besorolását. Nem egyszerűen korhatáros honlapokat hoz létre, alkalmazásával többszintű, összetett értékelés valósítható meg. A címkék beágyazhatók a honlap tartalmába vagy beilleszthetők a felhasználó és az oldal közötti adatfolyamatba. Egy honlap létrehozhatja a saját, tetszőleges tartalmú PICS‑címkéjét vagy beépíthet mások által előállított címkéket. Külső értékelők pedig ettől függetlenül kialakíthatják saját oldal- és minősítéslistájukat, amelyekre a megfelelő szoftverek hivatkozhatnak. A rendszert elsősorban a fiatalokra káros anyagok kiszűrésére fejlesztették ki, de az oldalak bármilyen szempontú minősítését lehetővé teszi (pl. adatvédelmi megbízhatóság, a közzétett információk hitelessége, stb.) A technika a bejövő adatok szűrése mellett a kimenő adatok figyelését is lehetővé teszi, megakadályozva – vagy inkább megnehezítve – ezzel bizalmas adatoknak (pl. a szülők bankkártyájának száma, vagy éppen fontos vállalati információk) illetéktelen kezekbe kerülését.
Évek óta több gazdasági és nonprofit szervezet (Microsystems, Net Nanny, Net Shepherd, PlanetWeb, RSACi, SafeSurf, Solid Oak, SurfWatch) végzi az oldalak minősítését, de azt bármely magánszemély, társadalmi szervezet vagy vállalkozás végezheti egyedi értékelési szempontok szerint. Az egyik legnépszerűbb minősítő szervezet, a SafeSurf igen részletes feltételrendszert dolgozott ki. Életkor, illetlen beszéd, heteroszexuális témák, homoszexuális témák, meztelenség, erőszak, intolerancia, kábítószer-fogyasztás, szerencsejátékok és felnőtteknek szóló más témák kategóriája szerinti minősítést végez, kategóriánként kilenc besorolási osztállyal. A RSACi ennél egyszerűbb minősítést alkalmaz, az erőszak, meztelenség, szex és illetlen beszéd kategóriáiban öt veszélyességi fokozatba sorolja a tartalmakat. Ma már a legismertebb böngészőprogramok és keresőrendszerek együttműködnek valamely PICS alapú minősítő-rendszerrel. 1999. áprilisában pedig a legjelentősebb szolgáltatókkal (pl. AOL Europe, T‑Online, IBM, Microsoft, British Telecom, stb.) megalakult az ICRA (Internet Content Rating Association) nevű szervezet, amelynek célja egy világszerte elismert értékelő rendszer kifejlesztése és alkalmazása.
Az Unió támogatja a szűrőprogramok és értékelő-rendszerek fejlesztését és széles körű elterjedését. Az Akcióterv olyan értékelő-rendszerek fejlesztését támogatja, amelyek nemzetközileg kompatibilisek, megfelelnek az európai igényeknek és a szűrés és értékelés során gyakorlatias választási lehetőségeket biztosítanak a felhasználóknak, a szülőknek és a tanároknak. Az Unió is felismerte, hogy a jelenleg rendelkezésre álló számos szűrő- és értékelőrendszer működése még alacsony színvonalú, a rendszer elfogadottsága a szolgáltatók és felhasználók körében egyaránt csekély. Amíg nincs megfelelő mennyiségű minősített oldal, a felhasználók nem használják a szűrőrendszert, viszont kereslet hiányában az oldalak tulajdonosainak nem érdeke a címkézés. Az Akcióterv intézkedései ezért a fejlesztés mellett arra koncentrálnak, hogy – a tájékoztatást bővítő, később tárgyalandó intézkedésekhez kapcsolódva – bemutassák a szűrő- és értékelő-rendszerek lehetőségeit és korlátait a mindennapos használat során. 
Az Akcióterv szerint a szolgáltatókat fokozottabb önértékelésre kell ösztönözni. Pályázati eljárásban kerül kiválasztására az a terv, amely az európai tartalmakat figyelembe vevő értékelő-rendszerek megvalósítását, az értékelésnek a tartalmak előállításához kapcsolását és e technikai megoldás előnyeinek bemutatását célozza. Egy további eljárásban a független rendszerek kidolgozása és elterjesztése lesz a cél. A megvalósítás során tipikus felhasználók nagyszámú reprezentatív bevonásával különös hangsúlyt kell fektetni a használhatóság és gyakorlatiasság érvényesülésére.
Az Akcióterv e területen is támogatja az Unió kereteit meghaladó nemzetközi együttműködést, és célul tűzi a szűrő- és értékelő-rendszerek nemzetközi összehangolását és kompatibilitását. A kompatibilitás, az interoperábilitás az üzemeltetők és más érintettek közösségi és nemzetközi szintű együttműködésével biztosítható. A protokollok nemzetközi kidolgozásában az európai álláspontot határozottan meg kell jeleníteni. 
13.4.1. Jogi aggályok a szűrő- és értékelő-rendszerekkel kapcsolatban 
Az Unió a szűrőrendszerek támogatása mellett sem hagyhatja figyelmen kívül a működésükkel szemben felvethető kifogásokat. Gyakorlati, a fejlesztéssel valószínűleg egyre inkább kiküszöbölhető probléma, hogy a tartalom értékelése általában automatikusan, meghatározott algoritmusokkal történik, amelyek sok esetben teljesen ártalmatlan tartalmakat (közismert példák az orvosi, felvilágosító oldalak) is kiszűrnek. Ennél súlyosabb, alkotmányossági aggályok is felmerülnek azonban a rendszer államilag ösztönzött szélesítésével kapcsolatban. A PICS hatékony működéséhez el kell végezni minden tartalom minősítését, mert a rendszer a felhasználót elzárja az Internet minden olyan információjától, amely nincsen felcímkézve. Az állam által támogatott PICS-alapú szabályozás ahhoz vezetne, hogy a tartalom szűrését az indokolhatónál jóval szélesebb körben kellene alkalmazni. A PICS általános elfogadása a tartalom tulajdonosa számára tulajdonképpen minősítési kötelezettségként jelentkezik, amelynek nem teljesítése azzal jár, hogy a tartalom és tulajdonosa mások számára elérhetetlenné válik. Mivel a rendszer nem csak a káros tartalmak elérhetőségét nehezíti meg és nem csak e tartalmak szolgáltatóira ró többletterheket, a véleménynyilvánítás szabadságának indokolatlan mértékű korlátozását jelenti. Másrészt a rendszer semlegessége nem csak a minősítő-rendszerek tetszőleges kialakításában jelenik meg, hanem lehetővé teszi azt is, hogy a szűrőt a hálózat bármely szintjén – az otthoni számítógép, a hozzáférés-közvetítő vagy egy adott ország szintjén – telepítsék. A rendszer nem gátolja a felülről történő szűrést, és ilyen esetben tájékoztatási kötelezettséget sem ír elő a felhasználó felé. Az önkéntes felhasználói cenzúra biztosítása mellett így indokolatlan mértékben megnöveli a kormányzati cenzúra veszélyét.  A PICS, kifejlesztésének céljával ellentétben, a vélemény‑monopóliumok kialakulásának új forrása is lehet. A legelterjedtebb böngészők és keresőprogramok alapértelmezésben használt értékelő-rendszerei uralkodóvá válhatnak, és ezzel a káros tartalmak mellett egyes vélemények is kiszorulhatnak a hálózatról. Figyelemre méltó ezért az Akcióterv azon célkitűzése, hogy az értékelő-rendszerek fejlesztésénél teljesíteni kell a szolgáltatók által figyelembe nem vett sajátos helyzetű felhasználók különleges igényeit.
Létezik olyan megoldás, amely a szűrőrendszerek alkalmazásánál jóval kisebb mértékben avatkozik be a véleménynyilvánítás hálózati szabadságába, mivel nem a tartalom, hanem a felhasználó meghatározott tulajdonságainak, elsősorban az életkorának az azonosításából indul ki. Ez a megoldás tulajdonképpen kiterjesztett digitális aláírásként működne. Olyan digitális igazolványok bevezetésével, amelyek hitelesen igazolják, hogy a felhasználó meghatározott életkort betöltött, a szolgáltatók elzárhatják a kiskorúakat a rájuk nézve ártalmas anyagoktól. A digitális igazolványokat a magánszemélyek álnéven igényelhetnék, kibocsátásukra pedig több, nem kormányzati szerv lenne jogosult. Az elérni kívánt céllal arányosabb megoldást kínáló eszközöket az Uniónak is meg kellene vizsgálnia.
13.5. Tájékoztatás
Az Internettel szembeni bizalmatlanság gyakran a hiányos ismeretekre vezethető vissza. A közvélemény megbízható információk hiányában túl negatívan ítéli meg az Internet-jelenséget. A káros tartalmaktól való félelem nem veszi figyelembe ezek kis arányát az elérhető információk között és a visszaszorításukra tett egyre hatékonyabb lépéseket. A szolgáltatások versenyképességének növelése és a technológiai fejlődéshez és szerkezetváltozáshoz igazítása végett feltétlenül szükség van a velük kapcsolatos információk elérhetővé tételére, valamint a felhasználók érzékenységének növelésére és felvilágosítására. Ez az európai polgárok részvételének is feltétele az információs társadalomban. Az Unió felismerte, hogy az Akcióterv is csak akkor lehet sikeres, ha az elért eredményekkel a felhasználók tisztában vannak.
A tájékoztatást bővítő európai intézkedések célközönségét elsősorban a szülők és az oktatási intézmények jelentik. Az intézkedések fő célja, hogy a szülők, a nevelők és a tanárok jobb felvilágosításával a fiatalok részére olyan helyzetet teremtsenek, amely lehetővé teszi a szolgáltatások felelősségteljes használatát. A szülőket, a tanárokat és a gyerekeket érzékenyebbé kell tenni az Internet lehetőségeivel és veszélyeivel szemben. Mivel a szülők és tanárok nem tudnak eleget a nem kívánt tartalmak elkerülésének lehetőségeiről, az érzékenység növelése erősítené az Internet biztonságos használatába vetett bizalmukat. 
A tájékoztatás egyik formája a szolgáltatók és a felhasználók közötti viszonyban valósulhat meg. A szolgáltatóknak felvilágosítást kell adniuk az adott szolgáltatásból eredő veszélyekről és a rendelkezésre álló védelmi lehetőségekről. A magatartási kódex szabályozhatja például a felhasználók rendelkezésére bocsátott információk fajtáit, a tájékoztatás időpontját és módját (pl. számítástechnikai eszköz vásárlásakor, szerződéskötéskor, honlapon).
Az Akcióterv állami és közösségi szintű intézkedéseket ír elő a felhasználók érzékenységének növelésére. Első lépésben azokat az előkészítő intézkedéseket kell megvalósítani, amelyek felderítik a célközönség nagy számát elérő szervezeteket és a feladat megvalósítására legalkalmasabb csatornákat. Ki kell dolgozni a felhasználható anyagokat, azokat a nyelvi és kulturális sajátosságokhoz kell igazítani. Második lépésben támogatni kell a tagállamok  konkrét intézkedéseit, amelyek célja a felnőttek felvilágosítása az Internet lehetőségeiről és veszélyeiről, valamint azokról az eszközökről, amelyekkel a hasznos tartalmak felismerhetővé, a káros tartalmak pedig kikerülhetővé válnak. Az intézkedések egy része a tanárokat és az oktatás területét (pl. workshopok szervezése, információs anyagok terjesztése), másik típusa a szélesebb nyilvánosságot célozza meg (honlapok szerkesztése, információs anyagok terjesztése az iskolában, folyóiratok CD-ROM - mellékletei, számítástechnikai eszköz értékesítéséhez kapcsolódó informálás, hagyományos médiumok bevonása). Az intézkedéseket közösségi szinten kell koordinálni, a tapasztalatokat folyamatosan meg kell vitatni.

Jegyzet
Összegzés
Az Internet alapvető változásokat hozott a társadalmi kommunikációban. A jognak is alkalmazkodnia kell az új feltételekhez, az Internetet nem önállóan, hanem a kommunikációs rendszer részeként kell kezelnie. A média, az informatika és a távközlés összefonódásával kialakuló környezet kérdései eddig elkülönült jogterületek szoros együttműködésével rendezhetők. A globális hálózai nyilvánosság állami szinten nem kezelhető, a fejlődés csak nemzetközi összefogással befolyásolható. A szabályozásban a jog mellett helyet kell kapniuk a jogon kívüli eszközöknek is. A résztvevők bevonása minden beavatkozás hatékonyságának alapfeltétele.
Módosulnak a szabályozás feladatai és lehetőségei. A hagyományos médiaszabályozás a szűkösségen alapul, amit az Internet és a konvergencia egyre inkább megszüntet. Az európai médiaszabályozásban a belső pluralizmus eszközeit várhatóan háttérbe szorítják a külső pluralizmusnak az új kommunikációs piacon is alkalmazható eszközei. A duális médiarendszert olyan rendszer váltja fel, amelyben a szereplők egyik része létrehozza a platform-független tartalmat, másik részük pedig meghatározott csatornán közvetíti azt. A közszolgálatiság új feladata az lehet, hogy elősegítse a hátrányos helyzetű társadalmi csoportok részvételét a hálózati nyilvánosságban. 
Az állam és a jog az Internet dinamikus fejlődését nem követheti, de nem mondhat le az új médiumban rejlő lehetőségekről. Arányos és jól irányzott lépésekkel a hálózati nyilvános kommunikáció a demokratikus társadalom igen fontos intézményévé tehető.

Felhasznált irodalom
Altenhain, Karsten: Die gebilligte Verbreitung mißbilligter Inhalte – Auslegung und Kritik des § 5 Teledienstgesetz. AfP 5/1998. 457-465.
Angelusz Róbert: Az új kommunikációs technikák és a nyilvánosság. Világosság. 1998/4. 16-29.
Angelusz Róbert: Kommunikáló társadalom. Gondolat. 1983.
Bender, Gunnar: Fahrgemeinschaften auf der Datenautobahn. KR 10/1998. 428-432.
Béres István/Horányi Özséb (szerk.): Társadalmi kommunikáció. Osiris Kiadó. 1999.
Bodnár Ibolya/Nagy Zoltán: PC hálózatok és Internet. PC Start Stúdió. 1999.
Börner, Fritjof: Broadcast goes Online - welches Rwcht ist anwendbar? KR 8/1998. 345-349.
Burkhardt, Emanuel H.: Medienfreiheit qou vadis? Das Somm-Urteil aus presserechtlicher Sicht. CR 1/1999. 38-42.
Cseh Gabriella/Sükösd Miklós: Médiajog és médiapolitika Magyarországon I. Médiajog. Új Mandátom Könyvkiadó. 1999.
Csermely Ákos/Ráduly Margit/Sükösd Miklós: A média jövője. Média Hungária Kiadó. 1999.
Determann, Lothar: Kommunikationsfreiheit im Internet. Freicheitsrechte und gestzliche Beschrnkungen. Nomos Verlagsgesellschaft. 1999.
Dyson, Esther: 2.0 verzió - Életünk a digitális korban. HVG Kiadói Rt. 1998.
Engel, Christoph: Inhaltskontrolle im Internet. AfP 3/1996. 220-227.
Engel-Flechsig, Stefan: Das Informations- und Kommunikationsdienstegesetz des Bundes und der Mediendienststaatsvertrag der Bundeslnder. ZUM 04/1997. 231-239.
Erstes Struktrurpapier zur Unterscheidung von Rundfunk und Mediendiensten. Pressemitteilung der Landesmedienanstalten. http://www.alm.de/aktuelles/presse/struktur2.htm
Faludi Gábor: Az Internet szolgáltatók felelőssége. Külföldi tételes jogi megoldások,  példák a bírói gyakorlatból. http://www.szecskay.hu/eloadas4.html
Federrath, Hannes: Zur Kontollierbarkeit des Internet. ZUM 3/1999.177-184.
Gounalakis, Georgius/Rhode, Lars: Elektronische Kommunikationsangebote zwischen Telediensten, Mediendiensten und Rundfunk. CR 8/1998. 487-492.
Győrfi Tamás: Szólásszabadság az Interneten: az analógiák nyomában. Társadalmi Szemle. 1998/2. 93-107.
Hachmeister, Lutz/Rager, Günther (Hrsg): Wer beherrscht die Medien? Die 50 größten Medienkonzerne der Welt. Jahrbuch 2000. Verlag C.H. Beck. 2000.
Halmai Gábor: A véleményszabadság határai. Atlantisz Könyvkiadó. 1994.
Halmai Gábor: Kell-e nekünk sajtótörvény? Médiakönyv 1998. E.N.A.M.I.K.É. 1998. 349-359.
Hance, Olivier: Üzlet és jog az Interneten. Panem–McGraw‑Hill. 1997.
Holznagel, Bernd: Multimedia zwischen Regulierung und Freiheit ZUM 6/1999. 425-435
Holznagel, Bernd: Probleme der Rundfunkregulierung im Multimedia-Zeitalter. ZUM 1/1996. 16-27.
Holznagel, Bernd: Rundfunkrecht in Europa. J.C.B. Mohr. 1996.
Jarass, Hans D.: Rundfunkbegriff im Zeitalter des Internet. AfP 2/1998. 133-141.
Jodál Endre: Adatkommunikáció és számítógép‑hálózatok. Cédrus Kiadó. 1992.
Jóri András: A Cybertér pacifikálása – Állami tartalomszabályozási kísérletek a nemzetközi számítógépes hálózatokon. Vásárhelyi Mária/Halmai Gábor (szerk.): A nyilvánosság rendszerváltása. Új Mandátum Könyvkiadó. 1998. 144-162.
Kleist, Thomas: Informationsfreiheit für Pornographie? Instrumente des nationalen und europischen Medienrechts als Schranken der Technik.  ZUM 3/1994. 142-147.
Koenig, Christian: Regulierungsoptionen für die Neuen Medien in Deutschland. MMR- Beilage 12/1998.
Kops, Manfred: Die Folgen von Multimedia für den Rundfunkbegriff und die Rundfunkregulierung. http://www.rrz.uni‑koeln.de/themen/multimedia/texte/fb97/004.htm
Köhntopp, Kristian/Köhntopp, Marit/Seeger, Martin: Sperrungen im Internet. KR 1/1998. 25-32.
Kressin, Roger: Neue Medien zwischen Rundfunk und Individualkommunikation. Peter Lang Verlag. 1998.
Kröger, Detlef/Moos, Flemming: Mediendienst oder Teledienst? AfP 4/1997. 675-680.
Kröger, Getkef/Moos, Flemming: Regelungsanstze für Multimediadienste. ZUM 6/1997. 462-471.
Lackum, Jens von: Der Richtlinienvorschlag der EU-Kommission zum elektronischen Geschftsverkehr http://rw22big3.jura.uni-sb.de/jurpc/aufsatz/19990130.htm
Ladeur, Karl-Hainz: Rundfunkaufsicht im Multimedia-Zeitalter zwischen Ordnungsrecht und regulierter Selbstregulierung. KR 4/2000. 171-180.
Latzer, Michael/Maier-Rabler, Ursula/Siegert, Gabriele/Steinmaurer, Thomas (Hrsg): Die Zukunft der Kommunikation. StudienVerlag. 1999.
Lessig, Lawrence: Hogyan szabályozzuk a szólást az Interneten? Fundamentum 1999/1. 5-34.
Lytel, David: Ein neues interaktives Medienregime. http://www.jtg‑online.de/jahrbuch/online/online‑artikel/lytel.html
Manssen, Gerrit (Hrsg): Telekommunikation- und Multimediarecht. Kommentar. Erich Schmidt Verlag. 1999.
Marwitz, Petra: Haftung für Hyperlinks. KR 9/1998. 369-374.
Mecklenburg, Wilhelm: Internetfreiheit. ZUM 07/1997. 525-543.
Nizalowski Attila: Szerkesztői gondolatok a Web körül. http://www.iqsoft.hu/pages/mjsz95p/niza.html
Ory, Stephan: Impressum und Gegendarstellung bei Mediendiensten. AfP 5/1998. 465-469.
Petrik Ferenc (szerk.): A személyiség jogi védelme. Közgazdasági és Jogi Kiadó. 1992. 
Prel, Eva: Online öffentlichkeit. Diplomarbeit. Universitt Wien. 1999.
Schauer, Bernd: e-commerce in der Europischen Union. Manzsche Verlag. 1999.
Scherer, Joachim: Online zwischen Telekommunikations- und Medienrecht. AfP 3/1996. 213-219.
Schulz, Wolfgang: Jenseits der Meinungsrelevanz. ZUM 6/1996. 487-497.
Schulz, Wolfgang: Jugendschutz bei Tele- und Mediendiensten. MMR 4/1998. 182-187.
Sieber, Ulrich: Die rechtliche Verantwortlichkeit im Internet. MMR-Beilage 2/1999.
Sieber, Ulrich: Die Verantwortlichkeit von Internet-Providern im Rechtsvergleich. ZUM 3/1999. 196-213.
Sieber, Ulrich: Kommentár a CompuServe‑ítélethez. Fundamentum 1999/1. 151-161.
Sieber, Ulrich: Kontrollmöglichkeiten zur Verhinderung rechtswidriger Inhalte in Computernetzen. http://www.jura.uni‑wuerzburg.de/sieber/kontrolle/kontrolle_dt(1).htm
Spindler, Gerald: Dogmatische Stukturen der Verantwortlichkeit der Diensteanbieter nach TDG und MDStV. MMR 12/1998. 639-643.
Spindler, Gerald: Verantwortlichkeit von Diensteanbietern nach dem Vorschlag einer E‑Commerce‑Richtlinie. MMR 4/1999. 199-207.
Szecskay András: Internet tartománynév bejegyzés és vitarendezés nemzetközi és hazai szabályai. http://www.szecskay.hu/eloadas3.html
Terestyéni Tamás (szerk.): Közszolgálatiság a médiában. Osiris Kiadó. 1995.
Tölgyesi János: Broadcast Internet: új média? Jel‑Kép 1999/2. 45-59.
Ujváriné Antal Edit: Felelősségtan. Novotni Kiadó. 2000.
Verebics János: A tér, a szabadság és a normák. http://www.mek.iif.hu
Verebics János: Lex Internetica. Médiakönyv 1999. E.N.A.M.I.K.É. 723-761.
Waldenberger, Arthur: Teledienste, Mediendienste und die Verantwortlichkeit ihrer Anbieter. MMR 3/1998. 124-129.