Baranyi Bertold:
Az elektronikus szerződéskötés

2003. április 25.

Tartalomjegyzék
Tartalomjegyzék
Bevezetés
1.	Fogalmi alapvetés
1.1.	E-Business, E-Commerce, Információs Társadalmi Szolgáltatás…
1.2.	Az elektronikus kereskedelem és az elektronikus szerződéskötés kapcsolata
1.3.	Az elektronikus út
2.	Az elektronikus szerződéskötés helye a jogrendszerben
2.1.	Jogszabályi háttér
2.1.1.	A speciálisan az elektronikus szerződéskötésre vonatkozó jogszabályok hatálya
2.1.2.	A távollévők között kötött szerződésekre vonatkozó jogszabályok hatálya
2.2.	Az elektronikus szerződéskötés helye a polgári jog rendszerében - Elektronikus szerződési jog?
3.	Az elektronikus szerződéskötés egyes kérdései
3.1.	A szerződés létrejötte
3.1.1.	Létrehozható-e szerződés elektronikus úton?
3.1.2.	A szerződéskötés folyamata
3.1.2.1.	A szerződési nyilatkozatok hatályosulása
3.1.2.2.	Ajánlat vagy felhívás ajánlattételre?
3.1.2.3.	Ajánlati kötöttség
3.1.3.	A szerződéskötés helye
3.2.	A szerződés formai feltételei
3.3.	Általános szerződési feltételek, blankettaszerződések az elektronikus kerekedelemben
4.	A fogyasztóvédelem vázlata az elektronikus szerződéskötés kapcsán
5.	Zárszó

Bevezetés
„Az emberek imádták a Computert. Már nem kellett mindent a testükkel csinálni. […] Már nincs szükség térre és időre. Már nem kell járni-kelni a világban, és nem kell mindent a testünkkel csinálni. Már nem kell elmennünk dolgozni, és nem kell elmenni bevásárolni sem. Ezért élünk ilyen jól még ma is…”
(Tarr Dániel)
Korunk az „internet mítosz”, a távközlési eszközök dominanciájának kora. Dolgozatom mottójául éppen azért választottam egy fennkölten és egyben banálisan hangzó idézetet, mert mára a fejlődés miatt mindenre kevés időnk maradt. Éppen annyi, hogy miután rácsodálkoztunk a világra, rögtön tényként is fogadjuk el és igyekezzünk együtt élni, változni vele.
Fokozottan érvényesül ez a jogi szabályozásban, hiszen a jogalkotás rögös útjain gyakran lemarad a jogalkotó és ez kifejezetten kerékkötője lehet a fejlődésnek. Az elektronikus szerződéskötés jogi szabályozásának épp az lehet elsősorban a funkciója, hogy az újdonsággal kapcsolatos bizonytalanságot, bizalmatlanságot leküzdje.
Ennek megragadásához igazodik dolgozatom szerkezete, mely a szerződési jog rendszerét igyekszik követni, ezzel igazolva azt, hogy nem a szerződési jogtól idegen, hanem azzal koherens egészet alkotó jogintézménnyel állunk szemben.
Dolgozatomban ezért az egyes részletszabályokon túlmenően, átfogó jelleggel az elektronikus szerződéskötés magvalósulásának lehetőségeit, jogrendszerben elfoglalt helyét keresem. Nem célom, és nem is lehet a témához kapcsolódó valamennyi kérdéskör felgöngyölítése, ezért a fogyasztóvédelem kapcsolódó rendelkezéseket, vagy az elektronikus aláírás szabályozását csak a fő irányvonalhoz leginkább kapcsolódó problémák kapcsán érintem.
Elsősorban a hazai jogra koncentrálok, a nemzetközi kitekintések vagy példálózó, vagy funkcióval bíró szeletek. Elengedhetetlen természetesen az Európai Unió szabályozásának áttekintése, tekintettel hazánk jogharmonizációs kötelezettségeire, melynek részben már eleget tett.
Igyekszem az elektronikus út fogalmát a lehető legtágabban, technológia-függetlenül értelmezni, ám ez valószínűleg lehetetlen vállalkozás. Remélem, hogy ez az írás legalább szellemiségében, megközelítésében ad valami maradandót, hiszen technológiai háttere hamarosan elavulttá válik.
1.	Fogalmi alapvetés
Az elektronikus szerződéskötés fogalmát legegyszerűbben szerződés elektronikus úton történő megkötéseként lehet meghatározni, azonban ez a definíció azon túl, hogy tautológia, nem is ad semmilyen támpontot. Mit nevezünk elektronikus útnak? Milyen szerződéseket lehet így megkötni?
Tovább bonyolítja a képet, hogy az elektronikus szerződéskötés fogalmát mind a köztudat, mind a jogirodalom nagy része automatikusan összekapcsolja az elektronikus kereskedelemmel. Nem egyértelmű ellenben sem az elektronikus kereskedelem fogalma, sem az, hogy beszélhetünk-e elektronikus szerződéskötésről az elektronikus kereskedelem körén kívül. Ezért egyrészt szükséges néhány alapfogalom tisztázása, másrészt pedig az elektronikus szerződéskötés elhelyezése a polgári jog rendszerén belül.
1.1.	E-Business, E-Commerce, Információs Társadalmi Szolgáltatás…
Az elektronikus kereskedelem (e-commerce) fogalma gyakran keveredik az e-business (elektronikus üzlet) és az elektronikus kereskedelmi kommunikáció fogalmával, valamint az Európai Unió irányelvének megjelenése óta együtt emlegetik az információs társadalmi szolgáltatás kifejezéssel. E fogalmak elhatárolása tehát alapvető jelentőségűnek bizonyulhat a téma szempontjából.
Az elektronikus kereskedelem – legtágabb értelemben – az üzleti célú illetve kereskedelmi kommunikáció része, amely továbbá elektronikus úton megvalósított egyoldalú, vagy interaktív kommunikáció (elektronikus kereskedelmi kommunikáció).
Az e-business még ennél is tágabb fogalom, amely az informatikai eszközök és rendszerek üzleti célú alkalmazását jelenti, függetlenül attól, hogy a felhasználás a belső (pl. termelési) folyamatokban, vagy pedig a külső jogviszonyokban, a kifelé irányuló kommunikációban jelenik meg, amely utóbbi megfelel az elektronikus kereskedelmi kommunikáció fogalmának.
Az elektronikus kereskedelem valójában az elektronikus kereskedelmi kommunikáció részeként határozható meg. Itt a kommunikáció mindig meghatározott személyek között jön létre és interaktív jellegű. Ezen belül is meg kell különböztetni a tág és a szűk értelemben vett (ún. indirekt és direkt) elektronikus kereskedelmet: tág értelemben elegendő annyi, hogy a szerződéshez vezető (sikeres, vagy meghiúsult) kommunikáció elektronikus úton történjék, míg szűk értelemben, azaz tisztán, akkor valósul meg, ha az ajánlattételtől a teljesítésen keresztül, az esetleges mellékkötelmek (például ügyfélszolgálat) teljesítéséig minden elektronikus úton történik.
A szűkebb értelemben vett elektronikus kereskedelem tárgya tehát olyan szolgáltatás, amely elektronikus úton nyújtható, tehát birtokba nem vehető dolog. Ezek körét hivatott lefedni az uniós irányelvek által életre hívott információs társadalmi szolgáltatás (ITSZ) fogalma, melyet a 98/34/EK irányelv definiál, ennek értelmében információs társadalmi szolgáltatásnak minősül a(z):
(a)	(általában) ellenérték fejében,
(b)	távolban lévők számára,
(c)	elektronikus adatfeldolgozást (ideértve a digitális tömörítést is), továbbítást és –tárolást végző eszközök útján,
(d)	a szolgáltatás igénybe vevőjének,
(e)	egyedi kérésére / kezdeményezésére nyújtott szolgáltatás.
A magyar jogi szabályozás további pontosítást és lehatárolást tartalmaz az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás fogalomkörével kapcsolatban: kiveszi ugyanis e körből az ellenszolgáltatás nélkül nyújtott azon szolgáltatásokat, amelyek a szolgáltató, illetve az igénybe vevők részéről az Alkotmány által biztosított véleményszabadság gyakorlásának körébe tartoznak.
Jól látható, hogy az információs társadalmi szolgáltatás forgalomköre egyrészt – bár teljes mértékben lefedi, de – meghaladja a szűk értelemben vett elektronikus kereskedelem tárgykörét, másrészt e szűkebb értelmezésen túli elektronikus kereskedelemre egyáltalán nem alkalmazható.
Így például nem tekinthetőek elektronikus kereskedelmi szolgáltatásnak az interneten keresztül játszható, ingyenes és reklámtevékenységgel össze nem függő játékok, pontosan a kereskedelmi jelleg hiánya miatt. Az internetes keresőszolgáltatások ellenben határesetet képeznek, hiszen komoly hatást gyakorolhatnak az elektronikus kereskedelemre, elsősorban a metatag eszközén keresztül.
1.2.	Az elektronikus kereskedelem és az elektronikus szerződéskötés kapcsolata
A tág értelemben vett elektronikus kereskedelem fogalmából levezetve elektronikus szerződéskötés jön létre a sikeres elektronikus kereskedelmi tevékenység kapcsán. Fontos kérdés az, hogy ez lefedi-e az elektronikus szerződéskötés egészét, vagy csupán egy – bár kétségkívül kiemelkedő – szelete annak.
Mivel az interneten a beszélővé (tartalomszolgáltatóvá) válás küszöbe alacsony, így e közegben tipikusnak tekinthetőek azok a szolgáltatások, melyek ingyenesen, minden kereskedelmi célzat nélkül a felhasználók rendelkezésére állnak. E szolgáltatások esetében aligha beszélhetünk elektronikus kereskedelemről, gyakran mégis szerződéses jogviszony jön létre a szolgáltató és a felhasználó között.
Elméletileg szinte mindenféle szerződés megköthető elektronikus úton, hiszen ennek általános feltétele a felek szerződéskötésre irányuló egybehangzó akaratnyilatkozata. Kivételt csak az egyes szerződéstípusokra vonatkozó speciális szerződéskötési feltételek, valamint az eltérő törvényi rendelkezések jelentenek.
Összefoglalva megállapítható, hogy az elektronikus szerződéskötés az elektronikus kereskedelem fontos eleme, amely elem azonban nem csupán kereskedelmi jellegű jogviszonyokban van jelen, bár jelentősége ezen a területen kiemelkedő.
1.3.	Az elektronikus út
Ahhoz, hogy elektronikus szerződéskötésről beszélhessünk, fontos tisztázni az elektronikus út fogalmát, valamint azt, hogy alkalmas-e az elektronikus út szerződéskötésre, azaz egybehangzó akaratnyilatkozatok megtételére.
Az elektronikus út legtipikusabb, ám nem kizárólagos közege az internet. Ahhoz, hogy a jog legalább részben lépést tudjon tartani a technika rohamos fejlődésével, az elektronikus út deduktív megközelítése szükséges. Azaz a lehető legtágabban, egyetlen konkrét technológiához sem kötődve kell meghatározni fogalmát.
A magyar szabályozás, összhangban a vonatkozó uniós irányelvekkel, eleget tesz ennek a követelménynek, amikor az elektronikus út fogalmát „elektronikus adatfeldolgozást, -tárolást, illetőleg -továbbítást végző vezetékes, rádiótechnikai, optikai vagy más elektromágneses eszközök” alkalmazásaként határozza meg.
Az elektronikus szerződéskötés tehát ilyen eszközök alkalmazásával történő szerződéskötés. De vajon elegendő-e ennyi, azaz az elektronikus szerződéskötés beskatulyázható a szerződést létrehozó akaratnyilatkozat megjelenési formájának módozatai közé, vagy szélesebb helyet foglal el a polgári jog rendszerén belül?
2.	Az elektronikus szerződéskötés helye a jogrendszerben
Az elektronikus szerződéskötés fogalmának meghatározása nem lehet teljes anélkül, hogy elhelyeznénk a hatályos polgári jog rendszerében. Ezt két oldalról közelítve tehetjük meg. Egyrészt jogpozitivista felfogásban, azaz hogy milyen jogszabályok mely rendelkezései vonatkoznak rá. Másrészt pedig dogmatikai szemszögből, azaz arra a kérdésre keresve a választ, hogy létezik-e, létezhet-e viszonylag elkülönült elektronikus szerződési jog, vagy pedig az elektronikus szerződéskötés csupán a szerződési akaratnyilatkozatok elektronikus úton történő megtétele.
A két kérdéskör természetesen összekapcsolódik, és a dogmatikai jellegű megközelítésre nem adhatunk választ a jogpozitivista megközelítés elemzése nélkül. Ezért jelen fejezetben az uniós és a hatályos magyar jogszabályi háttér ismertetése után térek rá a két kérdéskör komplex elemzésére.
2.1.	Jogszabályi háttér
Az elektronikus szerződéskötés jogi szabályozása az Európai Unióban és Magyarországon is három szinten valósul meg: Első szinten, mint alapvető háttérjog az adott ország polgári jogi szabályozása és ezen belül az általános szerződési jog. Második szinten az elektronikus szerződéskötés domináns megjelenési formái eleget tesznek egyes speciális szerződések kritériumainak, melyeket az Unió önálló irányelvekben külön szabályoz és amelyeket harmonizációs kötelezettségének megfelelően a magyar jogba megfelelően (szinte tükörfordításként) átültettek. Harmadik szinten pedig a kifejezetten az információs társadalmi szolgáltatásokra és az elektronikus kereskedelemre vonatkozó uniós irányelvek és az ezt átültető magyar jogszabályok.
Szükséges megvizsgálni az utóbbi két szinten megjelenő jogszabályok hatályát ahhoz, hogy teljes képet kapjunk arról, az egyes elektronikus úton kötött szerződések mely szinteken vannak szabályozva, és hogy a szabályozás megfelelő mértékben lefedi-e a kérdéses területet. Továbbá arra is itt kapunk választ, hogy mely szerződések köthetőek meg elektronikus úton.
Fordított sorrendben vizsgálom az egyes szinteket, mert az így táguló körben szabályozott területek mellett ebben a formában jól körvonalazódik azon szerződések köre, amelyeket a jog e két szinten nem szabályoz, illetve, amelyek nem köthetőek meg elektronikus úton.
2.1.1.	A speciálisan az elektronikus szerződéskötésre vonatkozó jogszabályok hatálya
Ezek a jogszabályok természetesen nem csupán (és nem elsősorban) az elektronikus szerződéskötésre vonatkozó szabályokat tartalmaznak. Az elektronikus aláírásról szóló jogszabályok elemzését, amennyiben túlmutatnak a dolgozat keretein, nem érintem. 
Az elektronikus kereskedelemről szóló törvény hatályáról szóló rendelkezések alapján a törvény kizárólag a szűk értelemben vett (azaz tiszta, vagy direkt) elektronikus kereskedelem körében szabályozza az elektronikus szerződéskötést. Vagyis csak azokban az esetekben, amikor nemcsak a szerződéskötés történik elektronikus úton, hanem a szerződés tárgya is „elektronikus úton […] nyújtott szolgáltatás”. Bár a törvény címében és értelmező rendelkezései körében is megjelenik az elektronikus kereskedelmi szolgáltatás – korántsem egyértelmű – fogalma, ebben az értelmezésben mégsem tartozik hatálya alá például az elektronikus úton történő pizza-rendelés.
Kérdéses, hogy ezt a szigorú értelmezést a joggyakorlat mennyiben érvényesíti, hiszen a jogalkotó valószínűleg nem kívánta ilyen szűkre szabni a törvény hatályát. Továbbá – jellemzően a fogyasztói szerződések tekintetében – a törvény olyan rendelkezéseket tartalmaz, melyek alkalmasak a tág értelemben vett elektronikus kereskedelem igényeit is hatékonyabban kielégíteni, mint az általános, vagy a távollevőkre vonatkozó szabályok.
A dolgozat további részében nem kívánok ezzel a problémával külön foglalkozni, mert véleményem szerint vagy a joggyakorlat tágítja ki a törvény hatályát (az elektronikus úton nyújtott szolgáltatás fogalmának átértelmezésével), vagy a jogalkotó kényszerül erre (ez utóbbi megoldást koherensebbnek tartom).
Kiveszi a törvény hatálya alól az elektronikus levélcím fenntartását és az elektronikus magánlevelezést, ám ezek vagy egyáltalán nem, vagy nem jelentősen (csupán a „consumer to consumer” szerződések körében) befolyásolják az elektronikus szerződéskötés egyes kérdéseit.
Az elektronikus aláírásról szóló törvény jelentős kitétele, hogy kizárólag elektronikus úton nem köthetőek meg a családjogi és öröklési jogi szerződések. Ennek indokai – a fokozott biztonsági követelmények és az adott jogviszonyok jellege – kellő alapot adnak, ám az elektronikus szerződéskötés elterjedése és a bizalom növekedése ugyanígy indokolhatja később e szabályok „lazulását”.
2.1.2.	A távollévők között kötött szerződésekre vonatkozó jogszabályok hatálya      
A rendelet hatályát vizsgálva az elsőként levonható következtetés az, hogy a távollévő között kötött szerződés fogalma nincs teljesen összhangban a kifejezés hétköznapi értelmével. A rendelet valamilyen távközlő eszköz segítségével megkötött fogyasztói szerződésként értelmezi, így valójában hatálya csak a fogyasztói szerződésekre terjed ki, de kimondja egyben szubszidiárius hatályát is, így (bár ez rendeleti voltából is következik), nem szűkíti le a harmadik szinten szereplő jogszabályok (törvények) hatályát. 
Több szerződéstípust kivesz a törvény a hatálya alól, és ugyancsak több szerződésfajtánál egyes szakaszokra korlátozza hatályát. Ezeknél a szerződéstípusoknál tehát a Ptk. szerződésekre vonatkozó szabályai adnak csak iránymutatást. 
Összefoglalva tehát: Elektronikus úton nem köthetőek meg a családjogi és öröklési jogi szerződések. Továbbá csupán a Ptk. szerződésekre vonatkozó szabályai vonatkoznak azokra az elektronikus úton kötött szerződésekre, melyek nem fogyasztói jellegű szerződések és tárgyuk nem információs társadalmi szolgáltatás, és azok a fogyasztói szerződések, amelyeket a távollevők közötti szerződéskötésről szóló kormányrendelet kivesz hatálya alól.
2.2.	Az elektronikus szerződéskötés helye a polgári jog rendszerében - Elektronikus szerződési jog?
Az előző pont összefoglalásából úgy tűnhet, hogy az elektronikus szerződéskötés szerződési jogunk „mostohagyermeke”. 
Még inkább így volt ez az elektronikus aláírás szabályozása előtt, hiszen nem volt lehetőség elektronikus úton az írásbeliség követelményeinek eleget tenni. Ekkor az elektronikus szerződéskötést a ráutaló magatartással megkötött szerződések (reálaktusok) egy vállfajaként lehetett aposztrofálni.
Mára – köszönhetően annak, hogy az Európai Unió a kérdéskört prioritásként jelölte meg – jelentős előrelépések történtek abban az irányban, hogy az elektronikus úton megkötött szerződéseket egyenrangúnak ismerjük el a „hagyományos” szerződésekkel.
Deklaráció szintjén szinte megfordult a helyzet és az elektronikus szerződéskötés, mintegy kiemelt részévé a szerződési jognak. Felmerül a kérdés, hogy beszélhetünk-e elkülönült értelemben vett elektronikus szerződési jogról.
Több okból sem: Egyrészt a gyakorlat nem támasztja alá a deklaráció szintjét, hiszen elterjedtségének hiánya sem igazolja ezt. Másrészt mert a deklaráció szintjén megvalósuló kiemelés csak átmeneti jellegű, párhuzamba állítható a pozitív diszkrimináció intézményével. 
Végül pedig, az egyes speciális szabályok valójában – mint később látni fogjuk – mind egyetlen jellemzőjére vezethetőek vissza az elektronikus szerződéskötésnek, a szerződés megkötésének speciális módjára, eszközére. Minthogy ebből a tényből – többnyire - levezethetőek a speciális szabályok indokai, nem látom értelmét az elektronikus szerződéskötést kiemelni a kötelmi jog rendszeréből.
Véleményem szerint az elektronikus szerződéskötés helye a hatályos szerződési jogunk rendszerében a szerződés megkötésének körében, az általános szerződési feltételek, az árverés, a licit és a tender mellett a szerződéskötés speciális módozatai között van. Ezért semmiképpen sem beszélhetünk elkülönült értelemben vett elektronikus szerződési jogról.
3.	
Az elektronikus szerződéskötés egyes kérdései
3.1.	A szerződés létrejötte
3.1.1.	Létrehozható-e szerződés elektronikus úton?
Az elsőként felmerülő kérdés természetesen az, hogy lehetséges-e elektronikus úton szerződést kötni, keletkezhet-e ilyen módon szerződésen alapuló kötelem. Mind a kontinentális, mind az angolszász jogrendszerek a szerződés létrejöttének meghatározásakor főszabályként a felek puszta megegyezését kívánja meg.
A hatályos magyar jog alapján ez „a felek akaratának kölcsönös és egybehangzó kifejezésével” valósul meg, de szükséges hozzá „a feleknek a lényeges […] kérdésekben való megállapodása” is. Ez utóbbi feltétel tekintetében megállapítható, hogy ha a szerződéses akarat kifejezhető elektronikus úton, akkor az akarat kifejezése technológiától függetlenül kiterjedhet bármilyen lényeges (vagy lényegtelen) kérdésre is.
Az akarat léte, nem léte valamint az esetleges disszenzus fennállása tekintetében is közömbös a nyilatkozat megtételére használt technológia, így a kontinentális jogrendszerek tekintetében valójában azt kell vizsgálni, hogy kinyilatkoztatható-e az akarat elektronikus úton. A nyilatkozat megtételének minimális követelményei a ráutaló magatartás és a hallgatólagos beleegyezés intézményében körvonalazódik – a magyar jogirodalom szerint – „ráutaló magatartás csak akkor állapítható meg, ha valamely magatartásból a másik félnek egyértelműen fel kellett ismernie a szerződési akaratot”.
Ez az egyértelműség kétoldalú, a nyilatkozatból egyértelműnek kell lennie az akarat tartalmának és címzettjének is, azaz a szerződéskötési szándéknak is egyértelműnek kell lennie ahhoz, hogy a címzett bízhasson a nyilatkozat megtételében, tekintettel annak körülményeire is.
Az egyértelműség egyik oldalát az elektronikus út megfelelőképpen képes biztosítani, az csupán a nyilatkozattevő akaratán múlik, mennyire egyértelműen fogalmaz, ami a másik oldalt illeti, erre egyrészt a technológia fejlődése (így elsősorban az elektronikus aláírás), másrészt pedig a bizalom javulása, az elektronikus szerződéskötés mindennapossá válása jelent megoldást.
Összefoglalva megállapítható, hogy a magyar jog szerint – és így a jogügyleti tanon alapuló kontinentális jogrendszerekben – lehetséges elektronikus úton szerződést kötni, annak elterjedtsége azonban a bizalom erősödésének függvénye.
Az uniós szabályozás a kérdést sokkal prózaibb módon rendezi: az elektronikus kereskedelmi irányelvben rögzíti, hogy a tagállamok kifejezett kötelezettsége, hogy biztosítsák azt, hogy a szerződéseket elektronikus úton is meg lehessen kötni. Ennek keretében kötelesek biztosítani, hogy az elektronikus úton kötött szerződések számára is teljesíthetőek legyenek a szerződés megkötésének jogi feltételeit. Továbbá kötelesek a szerződés megkötésének technológiai hátterétől függetleníteni a hatályosság (és az érvényesség) kritériumát.
3.1.2.	A szerződéskötés folyamata
A szerződéskötés folyamatában hagyományosan az ajánlatnak és elfogadásának, az ajánlattételre való felhívásnak és az ellenajánlatnak van kiemelkedő szerepe. Az elektronikus eszközök alkalmazása során nem egyértelmű e nyilatkozatok elhatárolása, azonban mielőtt ezzel foglalkozhatunk szükséges általában a nyilatkozatok hatályosulásának problémakörével foglalkozni.
3.1.2.1.	A szerződési nyilatkozatok hatályosulása
Együttesen jelenlévő felek esetén a szerződéskötés folyamatában nem válik el egymástól az akarat kinyilatkoztatásának és tudomásulvételének pillanata, így a nyilatkozat megtételekor hatályosul. Az elektronikus szerződéskötés esetén, természetéből következően, még interaktív kommunikáció esetén sem beszélhetünk a felek együttes jelenlétéről.
Alapvetően két megközelítési lehetőség adódik: vagy az akaratnyilatkozat kifejtésének pillanata, vagy pedig a címzett, fogadó fél tudomásszerzésének időpontja irányadó. Mindkét megoldás visszás eredményekre vezethet.
Ha az akaratnyilatkozat kifejtésének időpontját vesszük alapul, az „üzenet” időközben „elkallódhat”, továbbá a nyilatkozattétel ténye nehezen igazolható. Ha pedig a tudomásszerzéstől számítjuk az akaratnyilatkozat hatályosulását, a címzett azt tetszőlegesen elhalaszthatja, valamint ennek tényét is nehéz bizonyítani.
A forgalom biztonsága érdekében a jogtudomány e két megoldás egy-egy variánsát dolgozta ki: az elküldési elméletet (système d’expédition) és a megérkezési elméletet (système de réception). Mindkét elmélet fikción alapul, amely szerint a nyilatkozat megtétele és a tudomásszerzés regisztrálható időpontokhoz köthető.
Mindkét elméletnek megvannak a maga előnyei és hátrányai, mindkettő alkalmazására találunk – bár nem feltétlenül tiszta – példát: az angolszász jogrendszerekben (és így főként az Egyesült Királyságban) az elküldési elmélet dominál, a kontinentális jogrendszerek hagyományosan a megérkezési elméletet preferálják. Az elküldési elmélet mellett leginkább hangoztatott érv, hogy az elküldést sokkal egyszerűbb bizonyítani, ez az érv a technológia fejlődésével gyengül, hiszen ma már lehetséges a beérkezés időpontját is regisztrálni (e-mailek esetében ez például automatikus), a megérkezési elmélet alátámasztására pedig a kereskedelem biztonságának fontosságát és a fogyasztó védelmét emelik ki, azonban ez az érv sem teljesen meggyőző.
Ha egy fogyasztói szerződésre irányuló nyilatkozattételt veszünk alapul, az elküldési elmélet semmiképpen sem szolgálhatja a fogyasztó védelmét, de ugyanígy a megérkezési elmélet sem, hiszen a megérkezéstől a tudomásvételig – a fogyasztó hibáján kívül – jelentős idő telhet el. Ez az ellenpontja a tudomásulvételi elmélet már említett, halogatáson alapuló hibájának.
Az uniós szabályozás, és ezzel összhangban a magyar elektronikus kereskedelmi törvény is, a megérkezési elméletet támogatja, azzal a kiegészítéssel, hogy akkor kell megérkezettnek tekinteni egy nyilatkozatot (és visszaigazolását), amikor az a címzett számára hozzáférhetővé válik („able to access”). Ahogyan egyes jogrendszerekben kétséges, mikor tekintünk egy nyilatkozatot megérkezettnek, úgy nálunk (és az unióban) sincs tisztázva a hozzáférhetővé válás időpontja.
Úgy tűnhet, hogy a jogalkotó egy bizonytalan fogalmat egy másik bizonytalan fogalommal próbál megmagyarázni, valójában egy hézagot próbál lefedni: a Ptk. a távollévők közötti szerződések körében szabályozza a szóban, szóbeli üzenettel, írásban és távirati úton közölt nyilatkozat hatályosságát, azonban nem rendelkezik – az elektronikus szerződéskötés esetében tipikusnak mondható – távollévők közötti ráutaló magatartással tett nyilatkozatok hatályosulásáról.
Megoldást valószínűleg csak a joggyakorlat ad, azonban kétséges, hogy egy olyan fogalom tisztázatlansága, amely a szerződés létét vagy nemlétét határozza meg, mennyiben segíti az elektronikus kereskedelembe vetett bizalom erősödését.
3.1.2.2.	Ajánlat vagy felhívás ajánlattételre?
Amennyiben a fél akaratnyilatkozata közvetlenül szerződéskötésre irányul, méghozzá oly módon, hogy az ezzel egybecsengő nyilatkozat kölcsönös kötelezettségeket keletkeztet, akkor ajánlatról beszélünk. Ha azonban a nyilatkozattal egybecsengő válasznyilatkozat nem alkalmas arra, hogy szerződést keletkeztessen (tartalmi hiányosságok miatt), akkor csupán ajánlattételre való felhívásnak minősül.
A két fogalom elhatárolása már a hagyományos szerződések körében sem egyszerű, a definíciók gyakran nem adnak semmilyen támpontot (pl. a szerződést megelőzően tett utolsó előtti nyilatkozat). Félő, hogy a hagyományos szerződéskötéssel kapcsolatban rögzült gyakorlat analógiája – ahogyan a cyberlaw más területein is – torz eredményekre vezet. 
A legszembetűnőbben ez az internetes árukatalógusok esetén jelenik meg. A hagyományos értelemben vett katalógusok, újsághirdetések vagy a hagyományos médiában szereplő ún. közvetlen ajánlatok esetén szétválik a kínálatról való értesülés, a megrendelés és a fizetés mozzanata. Továbbá a „kereskedő” részéről tett első nyilatkozatból általában mindig hiányzik valami, „ami a szerződés összes lényeges elemeit illető konszenzust jelentené annak elfogadása esetén”, azaz nem tekinthető ajánlatnak, csupán felhívásnak. Az ajánlatot a fogyasztó teszi meg a megrendeléssel.
Az elektronikus kereskedelemben jellemző általános szerződési feltételek alkalmazása esetén azok csak akkor válnak a szerződés részévé, „ha azt a másik fél [jelen esetben a fogyasztó] kifejezetten, vagy ráutaló magatartással elfogadta”. Emiatt vagy arra van szükség, hogy a fogyasztó megrendelése tartalmazza az általános szerződési feltételeket, vagy pedig arra, hogy a fogyasztó megrendelésének megérkezése után a forgalmazó tájékoztassa a fogyasztót az általános szerződési feltételekről. Ez a nyilatkozat azonban új ajánlatnak is minősülne, hiszen a fogyasztónak erre reagálnia kellene (kifejezetten, vagy ráutaló magatartással el kellene fogadnia). Az utóbbi megoldás nagyban lelassítaná a szerződéskötés folyamatát, és ezzel az internetes szerződéskötés legfontosabb előnyét, a gyorsaságot szüntetné meg.
Az előbbi megoldás kivitelezhető akkor, ha a fogyasztó számára egyértelművé válik, hogy a katalógusban szereplő felhívás nyomán tett megrendelés az általános szerződési feltételek hallgatólagos (vagy ráutaló magatartással tett) elfogadását jelenti. Ennek legegyszerűbb megvalósulása, ha a fogyasztó a megrendelését egy (pl. a honlapon elhelyezett) blankettaszerződés alkalmazásával küldheti el (amely tartalmazza az általános szerződési feltételeket).
A hatályos magyar jog, az információs társadalmi szolgáltatások esetében, elébe megy az elméleti vitáknak és rögzíti, hogy az igénybe vevő (fogyasztó) megrendelése ajánlatnak minősül, hogy a szolgáltató (forgalmazó) köteles az általános szerződési feltételeket az igénybe vevő számára tárolható és előhívható módon hozzáférhetővé tenni. 
Jellemző, hogy a probléma egy nem rendezett szeletét, azaz, ha a szerződés „kizárólag elektronikus levelezés vagy azzal egyenértékű eszközzel tett címzett nyilatkozatok útján” jön létre, maga a jogszabály sem rendezi. Ez esetben általános szerződési feltételek esetén marad a fent felvázolt, a szerződéskötési folyamatot nagyban lelassító „levelezgetés”.
3.1.2.3.	Ajánlati kötöttség
Az ajánlat megtételével és hatályosulásával függő jogi helyzet jön létre, amely az ajánlattevőt köti. Az ajánlati kötöttség egyrészt az elfogadási hatalom időtartama (az elfogadó fél részéről), másrészt jelöli az ajánlattétellel járó „függőségi” kockázat idő tartamát (az ajánlattevő részéről). A jogintézmény nélkül az ajánlattétel és elfogadásának intézményei kiüresednének.
Ha az ajánlattevő az ajánlati kötöttségről eltérően nem rendelkezik, alapvető különbség van az ajánlati kötöttség szempontjából az együttesen jelenlévő felek és a távollévők közötti szerződéskötések esetében. Jelenlévők között tett ajánlat esetén az ajánlati kötöttség megszűnik, ha az ajánlatot nyomban el nem fogadják. Távollévők között azonban jelentőssége van a kötöttség kezdő és végső időpontjának.
A telefonon tett ajánlat és elfogadás esetében a hatályos magyar jog az ajánlati kötöttséget a jelenlévőkre vonatkozó szabályozás alapján határozza meg. Az indok itt az azonnali válaszadás lehetősége, amely értelemszerűen lecsökkenti az ajánlati kötöttség idejét, éppen ezt támasztja alá az, hogy „a telefonon tett ajánlatra a jelenlévő személynek tett ajánlat szabályait csak akkor lehet alkalmazni, ha az ajánlattevő nem zárja el a másik felet a nyombani válaszadás lehetőségétől”.
Ha azt nézzük, hogy elektronikus úton a nyombani válaszadás lehetőségét a technika túlnyomórészt garantálja, indokolt lenne a nyombani ajánlati kötöttség alkalmazása abban az esetben, ha rövid időn belüli üzenetváltásra van lehetőség. Az elektronikus úton és a jelenlévők között szóban (valamint a telefonon) történő szerződéskötés között alapvető különbség azonban az, hogy az utóbbiak tipikusan egyszerű, kis gazdasági jelentőségű ügyletek, amelyek nem kívánják meg az ajánlat alapos áttanulmányozását, míg elektronikus úton tetszőlegesen bonyolult ügyletek is megköthetőek.
Továbbá az elektronikus szerződéskötéssel szembeni bizonytalanság, valamint a fogyasztóvédelem szempontjai is indokolják, hogy a nyombani ajánlati kötöttséget azokra az esetekre korlátozzuk, amikor a felek tényleges interaktív, párbeszédes kapcsolatban vannak (amelyre lehetőséget ad az elektronikus út, ám ez a megoldás nem kizárólagos, sőt nem is tipikus).
Távollévők között az ajánlati kötöttség kezdő időpontját általában a hatályosság időpontjától számítják. Az ajánlati kötöttség időtartamát csak a legritkább esetben határozzák meg fix időtartamban: Ausztriában „amennyi idő kétszeri válaszadáshoz szükséges”. Jellemzőbb egyfajta elvárhatósági küszöb alkalmazása, mint például a hatályos magyar jogban: „amelyen belül az ajánlattevő – tekintettel az ajánlatban megjelölt szolgáltatás jellegére és az ajánlat elküldésének módjára – a válasz megérkezését rendes körülmények között várhatta”.
A távollévők között kötött szerződések legtipikusabb esete a postai úton történő ajánlattétel, illetve elfogadás. Éppen ezért a postai kommunikációban a fentieknél sokkal konkrétabb különszabályokkal találkozunk, például az ajánlat megérkezésének napja (éjfélig), vagy a magyar bírói gyakorlat szerint „postafordultával”, ami vélelmezetten 2 nap.
Az elektronikus szerződéskötés esetében „postafordultával”, azaz a postai utaztatás idejével nem kell számolnunk, de szükséges lehet (a forgalom biztonsága és fogyasztóvédelmi szempontok miatt) egy vélelemmel kitölteni az elküldés és a hatályosulás (azaz a hazai szabályozás szerint a hozzáférhetővé válás) ideje közötti intervallumot. Ezt valósítja meg a hatályos magyar jog, amikor a vonatkozó uniós irányelvvel összhangban kimondja: „A szolgáltató köteles az igénybevevő ajánlatának megérkezését az igénybevevő felé elektronikus úton haladéktalanul visszaigazolni. Amennyiben e visszaigazolás az igénybevevő ajánlatának elküldésétől számított 48 órán belül nem érkezik meg az igénybevevőhöz, az igénybevevő ajánlati kötöttsége megszűnik.”
A szabállyal kapcsolatban, a törvény hatályának problematikáján túl, az is felmerül, hogy az egyes eszközök esetében más-más vélelmezett időre lenne szükség, ezt oldja a „haladéktalanul” kifejezés, ám a 48 órás vélelmezett határidő megdöntése a (jelen esetben tipikusan fogyasztó) ajánlattevő részéről súlyos nehézségeket jelent. Fogyasztóvédelmi szempontokat érvényesít az, hogy e rendelkezés fogyasztói szerződések esetében kógens jellegű, azaz a fogyasztó (mint ajánlattevő) nem mondhat le erről a kedvezményéről, ez relevanciával a blanketta jellegű megrendelőlapok esetében bír. 
Ezt az érvelést támasztja alá az Új Ptk. Koncepció is, amikor (a törvény elfogadása előtt egy évvel) a most hatályos Ptk.-beli ajánlati kötöttségekre vonatkozó szabályokat azzal a megjegyzéssel kívánja kiterjeszteni az elektronikus szerződéskötésre, hogy az „ajánlati kötöttségre vonatkozó szabályok diszpozitív jellegét az eddigi gyakorlat szerint a cégek az ajánlati kötöttség kizárására használják fel”.
A probléma feloldására egyfajta, az egyesült államokbeli postai megoldáshoz hasonló rendszer jelenthetne hatékonyabb eszközt, például ha az elküldés és a tudomásszerzés (amennyiben ezek időpontjának regisztrálását a technológia lehetővé teszi) között eltelt időt, mintegy vélelemként a válaszadáshoz szükséges idővel azonosnak ismernék el.
3.1.3.	A szerződéskötés helye
A szerződéskötés helyének kérdése az alkalmazandó jog és a perjog terén jut domináns szerephez. Ráadásul a szabályozás koherensnek mondható az elektronikus út speciális követelményeivel is. Ezért a kérdéssel csak érintőlegesen, és csak a szerkezet egysége miatt foglalkozom.
A távol- és jelenlévők közötti határvonal itt értelemszerűen rajzolódik ki, hiszen jelenlévők között egyértelműen az együttes jelenlét helye irányadó. Távollévők esetében két megoldás adódik értelemszerűen: vagy az ajánlattevő (lakó-, telep- vagy szék-) helyét, vagy pedig azt a helyet, ahonnan az elfogadó nyilatkozatot elküldték. Hatályos jogunk az előbbi variációt támogatja.
Az elektronikus szerződéskötés szempontjából csupán azzal a problémával találkozunk, hogy az ajánlattevő és az elfogadó fél helyzete relativizálódik a szerződéskötés folyamán, azonban ennek a problémának a megoldására nem a szerződéskötés helyének meghatározásában, hanem az alkalmazandó jog problémakörében kell keresnünk a választ.
Sajátos megoldásként kínálkozik, és az előbbiekben kifejtetteket támasztja alá az a megoldás, amely a szerződés létrejöttének helyét egyáltalán nem szabályozza, hanem csak a nyilatkozatok elküldésének és megérkezésének helyét.
3.2.	A szerződés formai feltételei
Mára közhellyé vált, hogy az elektronikus út áttérés a „papír alapú társadalomból” a tisztán „információ alapú társadalomba”. Vagyis ezek az eszközök a hatékonyság és a gyorsaság növelése érdekében egyszerűen kiiktatták a papírt, mint adathordozót a kommunikációs folyamatból.
Egészen a legutóbbi időkig pontosan a legelőnyösebb tulajdonságai miatt az elektronikus szerződéskötés a szerződési jog mostohagyermeke volt, hiszen a hatályos jogunk számos olyan feltétel tartalmaz, amelyet kizárólag e távközlési eszközök alkalmazásával lehetetlen teljesíteni, pontosan azért, mert nem papír alapúak.
Az elektronikus írásbeliség, azóta uniós és hazai szinten is megoldódni látszó, problémáját terjedelmi okokból sem fejthetem ki részletesebben.
Az írásbeliség feltételén kívül hatályos jogunkban a közhitelű okirati forma és az ügyvédi ellenjegyzés szerepel a szerződés formai feltételei között, ezek indokai: a fokozott biztonság és a hitelesítő személyek szaktudása, felelőssége (és felelősségre vonhatósága). Ezen indokok azonban teljesen függetlenek a használt technológiától. 
3.3.	Általános szerződési feltételek, blankettaszerződések az elektronikus kerekedelemben
Az elektronikus út technikai háttere kifejezetten kedvez az általános szerződési feltételek alkalmazásának, hiszen a konszenzusos feltételrendszer kétoldalú kialakítása nagyban lelassítaná a szerződéskötés folyamatát. Megállapítható, hogy az elektronikus úton kötött szerződések túlnyomó többségét általános szerződési feltételek alkalmazásával kötik meg.
Gazdasági jelentőssége és az elektronikus szerződéskötésben felerősödő kockázati tényezők miatt itt a fogyasztó szempontjából felmerülő „veszélyforrások” még erőteljesebben jelentkeznek, ez pedig szélesebb körű garanciák megjelenését indokolhatja.
Az általános szerződési feltételek kapcsán kettős garanciarendszerrel találkozhatunk: egyrészt speciális tájékoztatási kötelezettséggel, másrészt speciális elfogadási aktus megkövetelésével, megelőzendő mind az eljárási, mind a tartalmi méltánytalanságokat.
A speciális elfogadási aktus követelményének problematikáját már az ajánlat és az ajánlattételre való felhívás elhatárolása körében vázoltam. A speciális tájékoztatási kötelezettség megjelenési formája tekintetében egyes jogrendszerek eltérő követelményeket állítanak, amelyek a képernyőn (kijelzőn…) való megjelenítéstől egészen a tárolható és később a fogyasztó számára újra előhívható, esetleg a kinyomtatható tartalomig terjednek. 
A technológia fejlődésével ezek az eszközök képességeit tekintve ezek a határvonalak elmosódni látszanak, így megfelelőnek minősíthető az uniós és az ezzel egybevágó hatályos magyar szabályozás: „a szolgáltató köteles az információs társadalommal összefüggő [információs társadalmi] szolgáltatásra vonatkozó általános szerződési feltételeket oly módon hozzáférhetővé tenni, amely lehetővé teszi az igénybe vevő számára, hogy tárolja és előhívja [reprodukálja] azokat”.
4.	A fogyasztóvédelem vázlata az elektronikus szerződéskötés kapcsán
Az elektronikus kereskedelem és az elektronikus szerződéskötés elterjedésének legsúlyosabb kerékkötője a bizalmatlanság, ez a bizalmatlanság pedig leginkább az elektronikus kereskedelem – egyelőre még nem legnagyobb, de – legdinamikusabban fejlődő szeletét, a fogyasztói szerződéseket érinti.
A fogyasztóvédelem a hagyományos szerződéskötés körében kivételhalmaz a felek egyenrangúságának vélelmén alapuló szerződési szabadság elve alól. Ezt indokolja, hogy a fogyasztó többnyire „gyengébb fél”.
Fontos, hogy a fogyasztóvédelmi szabályozás kiválthat több a kötelmi jog szerkezetét szétziláló, ám az elektronikus szerződéskötés elterjedéséhez, vagy egyáltalán létéhez szükséges szabályt. Ez ugyan közel sem teljes körű, és azon is lehet vitatkozni, hogy melyik megoldás kívánatos, de minthogy a hatályos szabályozás egy közvetítő nézetet alkalmaz, ráadásul nem különíti el élesen a kettőt, így e kérdés megválaszolására jelen dolgozat nem tehet kísérletet, már csak terjedelmi okokból sem.
Ugyancsak terjedelmi okokból nincs lehetőség a fogyasztóvédelmi szabályok részletes ismertetésére, így azoknak csupán egy lehetséges rendszerét igyekszem felvázolni.
A jogszabályi háttér kapcsán kifejtettekkel összhangban a fogyasztóvédelmi szabályoknak is három szintjét lehet megkülönböztetni: Az első szint a polgári jog bizonyos általános szabályai, melyek egy részét dolgozatom során már érintettem (pl. az ajánlati kötöttség vizsgálatánál). a második szint az általános fogyasztóvédelmi szabályozás (tisztességtelen kikötések, a távollévők között kötött szerződések különös szabályai, termékfelelősség…); a harmadik szint pedig az elektronikus szerződéskötésre (kereskedelemre) vonatkozó speciális szabályok köre.
A továbbiakban csak ez utóbbi, a speciálisan az elektronikus szerződéskötésre (kereskedelemre) vonatkozó és ugyancsak speciálisan fogyasztóvédelmi szabályok rendszerével foglalkozom.
A szerződéskötés fogyasztóvédelmi szabályozását három szabályozási körre lehet osztani: a tájékoztatási kötelezettség körére, magának a tényleges szerződéskötésnek a körére és a hibakezelés körére.
A tájékoztatási kötelezettség körében az előzetes információk három csoportját határozza meg az uniós összefoglaló tanulmány: (1) az eladó vagy szolgáltató azonosítása, (2) az árura vagy szolgáltatásra vonatkozó információk köre és (3) a szerződésre vonatkozó információk köre.
Mint a bevezetőben és a fejezet elején is kifejtettem, a fogyasztóvédelmi szabályok szerteágazó kapcsolódási pontjai egy olyan nagy problémakör kereteit körvonalazzák, amely egy másik, hasonló, vagy még nagyobb terjedelmű dolgozat témáját adhatja.
5.	
Zárszó
Összegzésképpen megállapítható, hogy az elektronikus szerződéskötés korántsem távoli jövőkép, hanem nagyon is jelenlévő, aktuális probléma, ezt igazolja az elmúlt években hazánkban is megtapasztalható szabályozási dömping.
Sajnálatosnak tartom, hogy ez a szabályozás nem, vagy csak kis részben rugaszkodik el az uniós jogszabályoknak akár szövegétől is, amely megoldás több tekintetben is megkérdőjelezhető. A jogharmonizáció nem másolási kötelezettség, hanem az uniós joganyag szerves beépítésének követelménye a magyar jog rendszerébe. Az uniós irányelvek pedig csupán keretszabályok, ezek lemásolása definiálatlan, nehezen értelmezhető fogalmak, a magyar jogban már létező szabályok és a magyar joghoz képest idegen előírások bevezetését eredményezte.
Ráadásul a jogszabályok (és itt elsősorban a 2001. évi CVIII. törvényre gondolok) gyakran továbbutalják a problémákat rendeleti szintre, ez is csak a keretszabály szolgai másolását igazolja.
Valószínűleg a jogalkotás hiányosságainak feloldása a joggyakorlatra hárul majd, bár várhatóan kis számú jogesettel találkozunk és ezeknek jelentősségét nem a pertárgyérték, hanem a jog értelmezése adja. Hiszen az elektronikus kereskedelemben tapasztalható óvatosság és tapogatózás még jó ideig megmarad.
Mindezek ellenére a jogalkotás szintjén megvalósult az elektronikus szerződéskötés – szinte – egyenrangúként való elismerése a klasszikusnak tekinthető szerződéskötési formákkal. Az Új Polgári Törvénykönyv pedig várhatóan törvényi szinten is beilleszti az elektronikus szerződéskötést a polgári jog rendszerében már elfoglalt helyére. 
Tehát már nincs szükségünk térre és időre? Már nem kell járni-kelni a világban, és nem kell mindent a testünkkel csinálni? Természetesen erről szó sincs, csupán annyi mondható el, hogy jó úton haladunk afelé, hogy az elektronikus szerződéskötés mindennapi életünk részévé válhasson. Az újdonságra rácsodálkoztunk, lassan tényként fogadjuk el és együtt élünk, változunk vele tovább…

Bibliográfia
•	Bíró György: A kötelmi jog és a szerződéstan közös szabályai. Novotni kiadó, Misolc, 2001.
•	Budai Judit: Az elektronikus kereskedelem jogi kérdései. A szerződés létrejöttének, teljesítésének szabályai, 2000,
At: http://www.szecskay.hu/24.html (a továbbiakban: Budai [2000])  2. o. (1.1).
•	Csanádi, Gy.: A szerződés megkötése,
In: A Polgári törvénykönyv magyarázata. Szerk.: GELLÉRT Gy. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1995.
•	Gárdos-Benke-Mosonyi-Tomori Ügyvédi Iroda: Áttekintés az elektronikus kereskedelem jogáról, 2000,
At: http://www.gbmt.hu/kiad/kiadv00.pdf
•	Haft, Fritjof és Jörg Eisele: A bevezetéshez: az internetes adatforgalommal kapcsolatos jogi kérdések,
In: Magyar Jog, 2001/ 7. szám.
•	Hance, Olivier: Üzlet és jog az Interneten, Budapest, Panem-McGraw-Hill, 1997.
•	Marosi Zoltán: A fogyasztó védelme az elektronikus kereskedelemben, avagy az Internet a vásárló szemével nézve, 2001
•	Ormós Zoltán: Szerződéskötés az elektronikus kereskedelemben (kézirat), 2000,
Elérhető az Ormós ügyvédi iroda honlapján: http://www.ormosnet.hu.
•	Rosenor, Jonathan: Cyberlaw, New York, Springer, 1997.
•	Tarr Dániel: Az Internet Mítosz 
In: Kodolányi Füzetek: Az Internet Mítosz,
At: http://www.mek.iif.hu/porta/szint/muszaki/szamtech/wan/kultura/mitosz/html/kod03_2.htm. 
•	Treitel, G.H.: The Law of Contract. Stevens & Sons, London, 1987.
•	Verebics János: Elektronikus gazdasági kapcsolatok joga : az információs társadalom jogának alapkérdései az európai jogharmonizáció keretében, Budapest, HVG-ORAC, 2001.
•	Verebics János (Szerk.): Internet a jog határán –Írások az első vonalból 1998-1999,
At: Magyar Elektronikus Könyvtár, http://www.mek.iif.hu/porta/szint/tarsad/jog/hatarvid/hatarvid.htm, 1999.
•	Fuglinszky Ádám: Az elektronikus kereskedelem egyes fogyasztóvédelmi kérdései a német és a magyar jogban, 2001

Felhasznált jogszabályok
Hazai szabályozás
•	2001. évi CVIII. törvény az elektronikus kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások egyes kérdéseiről.
•	2001. évi XXXV. törvény az elektronikus aláírásról
•	17/1999. (II. 5.) Korm. sz. r. a távollévők között kötött szerződésekről.
•	1959. évi IV. törvény a polgári törvénykönyvről.
•	Az Új Polgári Törvénykönyv koncepciója,
Kodifikációs bizottság, 2001. november. 8.
Uniós irányelvek
•	98/48/EK sz. irányelvvel módosított, 98/34/EK sz. irányelv a technikai szabályok és előírások (standardok) területén megvalósuló információcsere szabályairól.
•	97/7/EK sz. irányelv a távollévők között kötött szerződésekről.
•	1999/93/EK sz. irányelv az elektronikus aláírásról
•	2000/31/EK. sz. irányelv az információs társadalmi szolgáltatásokról és az elektronikus kereskedelemről.